Справа № 240/23320/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2026-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

06 лютого 2026 року м. Житомир справа № 240/23320/25

категорія 111030000

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Окис Т.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень,

установив:

06 жовтня 2025 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 із позовом до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03 грудня 2024 року № , №, №, №, №.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, вирішено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі, яке в подальшому було відкладено на 22 грудня 2025 року.

06 січня 2026 року розпорядженням Житомирського окружного адміністративного суду № 6 було призначено повторний автоматизований розподіл справи відповідно до наказу № 01-01-ос від 02 січня 2026 року про відрахування судді ОСОБА_3 зі штату Житомирського окружного адміністративного суду у зв`язку з призначенням на посаду судді Житомирського апеляційного суду.

06 січня 2026 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями адміністративна справа передана на розгляд судді Окис Т.О.

Ухвалою суду від 12 січня 2025 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 27 січня 2026 року.

У підготовчому засіданні, призначеному на 27 січня 2026 року, оголошено перерву через необхідність надання представнику позивача часу для подання суду заяви про поновлення строку звернення до суду.

03 лютого 2026 року представник позивача подала заяву про поновлення строку звернення до суду. Зазначає, що ОСОБА_2 не був повідомлений належним чином про проведення перевірки. Крім того, ОСОБА_4 , є громадянином Туреччини, про що свідчать дані паспорта, долученого до позовної заяви, особистого житла в Україні не має, а подаючи 03 листопада 2023 року заяву про місце зберігання документів, дотримався вимог статті 66 Податкового кодексу України, які діяли на момент зайняття ним підприємницькою діяльність в період 2017-2019 років.

04 лютого 2026 року відповідач подав заву про залишення позовної заяви без розгляду. Зазначає, що ФОП ОСОБА_5 було особисто вручено запити від 05 вересня 2022 року за вих.№9550/6/06-30-24-07 (отримано платником особисто 23 лютого 2023 року) та від 14 березня 2023 року за вих.№5056/6/06-30-24- 07 (отримано платником особисто 04 квітня 2023 року) Про надання інформації та її документального підтвердження з проханням надати для проведення документальної позапланової невиїзної перевірки інформації, первинних та інших документів, що пов`язані з обчисленням та сплатою податків і зборів, документів з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування, реєстраційних та дозвільних документів, тощо. На вказані запити позивачем було надано відповіді, що свідчить про обізнаність платника про наміри контролюючого органу провести стосовно нього перевірку. В подальшому, контролюючим органом вся поштова кореспонденція направлялася за податковою адресою платника податків, а саме: АДРЕСА_1 . ГУ ДПС у Житомирській області просить суд урахувати, що позивачем не змінювалась податкова адреса, що додатково підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28 серпня 2025 року, що був долучений позивачем до позовної заяви. Відтак, контролюючим органом не порушено норми статті 42 Податкового кодексу України при направленні поштової кореспонденції за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім того, просить врахувати, що позивач в позовній заяві, представник позивача у заяві від 03 лютого 2026 року про поновлення процесуального строку та в судових засіданнях підтверджують, що ОСОБА_2 знаходив в поштовій скриньці поштову кореспонденцію від контролюючого органу. Відтак, будучи обізнаним про те, що ГУ ДПС у Житомирській області вживаються щодо нього контрольно-перевірочні заходи, позивач знехтував можливістю звернутися до контролюючого органу та отримати всю необхідну інформацію.

При вирішенні питання щодо можливості продовження розгляду справи та перевіривши дотримання позивачем процесуальних строків при зверненні до суду з цим позовом, суд зазначає таке.

Згідно правового висновку, викладеного у пункті 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі №500/2276/24, строк оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку становить 6 місяців (частина 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зазначеної правової норми такий строк, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз термінів дізнався та повинен був дізнатись, що містяться у зазначеній правовій нормі, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду.

При визначенні початку перебігу строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Суд також зауважує, що поважними причинами, що зумовили пропуск строку звернення до суду, визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволяють вчасно реалізувати право на судовий захист.

Предметом спору у цій справі є рішення податкового органу, якими визначені суми грошових зобов`язань, що підлягають сплаті позивачем.

Згідно приписів пункту 42.5 статті 42 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Як убачається з матеріалів справи наказ про призначення перевірки, акт про результати перевірки та податкові повідомлення - рішення були направлені позивачу на його податкову адресу.

Такі повернулися до податкового органу з відміткою відділення поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання". Зокрема, оскаржувані рішення повернулися 18 грудня 2024 року.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення вважаються врученими 18 грудня 2024 року та саме з цієї дати розпочинається перебіг строку звернення до суду.

Суд звертає увагу, що за загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Позивачу недостатньо послатися на необізнаність про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду особа повинна довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернулася за його захистом до суду протягом визначеного законом строку звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

У постанові від 21 вересня 2023 року у справі № 340/341/23 Верховним Судом зазначено, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер про Бельгії" виходить з того, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Законодавче обмеження строку оскарження рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі Перетяка та Шереметьєв проти України від 21 грудня 2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22 23 рішення у справі Мельник проти України від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання позову, апеляційної, касаційної скарги.

Таким чином тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації права щодо оскарження дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень в порядку та у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку судді про пропуск строку звернення з поважних причин.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 листопада 2018 року у справі № 804/958/17 та від 07 вересня 2023 року у справі №160/914/23.

Позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах установленого шестимісячного строку.

Отже, клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 13 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Згідно частини 2 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ураховуючи, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а наведені ним причини пропуску такого строку визнані судом неповажними, наявні підстави для залишення позову без руху та надання позивачу строку для усунення визначених у цій ухвалі недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням інших поважних причин пропуску процесуального строку.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 171, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Визнати припини пропуску строку звернення до суду неповажними.

У задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_2 залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків 10 (десять) днів з дня отримання копії цієї ухвали.

У разі неусунення недоліків у зазначений вище строк позовна заява буде залишена без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Т.О. Окис