Справа № 280/10729/25
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2026-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 року Справа № 280/10729/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Садового І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

03.12.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2023 по 30.11.2025 та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2023 по 30.11.2025 в загальній сумі 458093,40 грн.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2025 позовну заяву було залишено без руху на підставі статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), позивачу було надано 10-денний строк з дня отримання вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви. Позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 22.12.2025 відкрито провадження у справі №280/10729/25, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення та виклику сторін.

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№60865 від 03.12.2025). Зокрема зазначено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 , яка перебувала на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 . Вказано, що наказом командира в/ч НОМЕР_4 №98 від 15.05.2020 позивача з 24.05.2020 було виключено зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Оскільки на день звільнення з військової служби відповідачем не було здійснено нарахування та виплати компенсації за неотримане речове майно позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із відповідною позовною заявою. На виконання судового рішення у справі №280/4232/20 відповідачем у травні 2021 року здійснено виплату заборгованості у сумі 20 739,10 грн згідно довідки №199 від 14.04.21 та платіжного доручення №1900 від 13.05.2021. Крім того, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по справі №280/4728/21 присуджено до стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 по 14.05.2021 в загальній сумі 20 428,01грн. Не погодившись із сумою нарахованої та виплаченої компенсації за неотримане речове майно позивач повторно звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із відповідною позовною заявою. У якості доказів виконання судового рішення по справі №280/8040/21 відповідачем було надано довідку, яка вже була надана на підтвердження виконання рішення по справі №280/4232/20. Оскільки повний розрахунок за рішенням у справі №280/8040/21 не проведено позивач з посиланням на норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України зазначає про наявність у відповідача обов`язку виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 458 093,40 грн, за період з моменту винесення рішення по справі №280/8040/21 - 03.10.2023 до дня подання заяви 30.11.2025. З наведених підстав позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечення проти позову викладено у відзиві на позовну заяву (вх.№622 від 06.01.2026) де, окрім іншого зазначено, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу. Вказано, що максимальний розмір грошового забезпечення за який може бути виплачено кошти за наявності підстав, передбачених статтею 117 Кодексу законів про працю України, є еквівалентним середньому розміру грошового забезпечення позивача за шість місяців. Враховуючи вищевказане представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у складі особового складу військової частини НОМЕР_4 , яка перебувала на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом командира ВЧ НОМЕР_4 від 15.05.2020 №98 (по стройовій частині) з 24 травня 2020 року виключено ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини, знято з всіх видів забезпечення (з продовольчого забезпечення з 16 травня 2020 року).

При цьому, судом встановлено, що позивач 19.05.2020 звертався з рапортом про виплату компенсації неотриманого речового майна до командира ВЧ НОМЕР_4 , а 26.05.2020 до командира ВЧ НОМЕР_2 , яка здійснює заходи щодо речового забезпечення ВЧ НОМЕР_4 .

Листом ВЧ НОМЕР_2 позивача, у відповідь на рапорт, повідомлено про відсутність підстав для виплати компенсації неотриманого речового майна, оскільки загальний термін служби за контрактом складає 4 роки та 26 днів, що є менше ніж 5 років та не дає змоги нарахувати заборгованість за не отримане речове майно в період проходження служби.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації за неотримане під час проходження військової служби речового майна протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.

Зазначені обставини встановлені рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.11.2020 у справі №280/4232/20, яке набрало законної сили 15.02.2021, яким задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості речового майна, яке не отримане під час проходження військової служби;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості речового майна, яке не отримане під час проходження військової служби.

На виконання Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.11.2020 по справі №280/4232/20 Військовою частиною НОМЕР_2 було нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 20 739,10 грн, що підтверджується банківською випискою від 14.05.2021.

Зазначені обставини встановлені рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.08.2021 у справі №280/4728/21, яке набрало законної сили 26.11.2021 і яким задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 (а.с.21-25), а саме:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2020 по 14.05.2021;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 по 14.05.2021 в загальній сумі 20 428, 01 грн.

Не погоджуючись із здійсненим відповідачем нарахуванням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно і вважаючи, що відповідачем порушено порядок і умови здійснення компенсації за належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №280/8040/21, яке набрало законної сили 30.04.2024, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням раніше проведених виплат, грошову компенсацію за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, у одиниці виміру, що відповідає наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №767/28897, а також в цінах, що діяли на 01.01.2021 (а.с.17-20).

Головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тішиною Іриною Вікторівною на підставі заяви стягувача про примусове виконання на підставі виконавчого листа №280/8040/21 відкрито виконавче провадження № 77747616 про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням раніше проведених виплат, грошову компенсацію за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, у одиниці виміру, що відповідає наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №767/28897, а також в цінах, що діяли на 01.01.2021.

06.05.2025 на адресу Центрального відділу ДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від військової частини НОМЕР_2 надійшла заява про закінчення виконавчого провадження в порядку п.9 ч.1 ст.39 Закону № 1404-VIII.

На підтвердження виконання виконавчого документа боржником надано: довідку №199 від 29.05.2024 про вартість речового майна, що належить до видачі молодшому сержанту ОСОБА_1 ; довідку № 199 від 28.06.2024 про вартість речового майна, що належить до видачі молодшому сержанту ОСОБА_1 ; ціни на предмети речового майна, які належать до видачі згідно норм забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту станом на 01.02.2021; платіжне доручення № 1900 від 13.05.2021 на суму 20428,01 грн.

Згідно довідки №199 від 28.06.2024 вартість речового майна, що належить до видачі молодшому сержанту ОСОБА_1 за цінами станом на 01.01.2021 становить 20739,10 грн (з вирахуванням військового збору 1,5% у розмірі 311,09 грн).

Відповідно до платіжного доручення № 1900 від 13.05.2021 військова частина НОМЕР_2 сплатила позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за минулі періоди на підставі рішення суду від 05.11.2020 у справі №280/4232/20 у розмірі 20428,01 грн.

15.05.2025 головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тішиною Іриною Вікторівною прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 частини першої статті 39 Закону України Про виконавче провадження, у зв`язку з тим, що згідно платіжного доручення № 1900 від 13.05.2021 борг погашено на прямі реквізити стягувача.

Вважаючи постанову про закінчення виконавчого провадження протиправною, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Зазначені обставини встановлені рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.08.2025 у справі №280/5375/25, яке набрало законної сили 22.10.2025, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про визнання протиправними дій та скасування постанови відмовлено у повному обсязі.

Суд зазначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 78 КАС України).

Вважаючи, що відповідачем було порушено строки проведення розрахунку при звільненні у зв`язку із невиконанням рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №280/8040/21, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до положень статей 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За змістом частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Вказана гарантія передбачає виплату військовослужбовцям грошового забезпечення у розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України та у порядку визначеному Міністром оборони України (частина четверта цієї статті).

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260).

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (частина четверта цієї статті).

Ні Законом № 2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі №340/970/20, від 13.10.2021 у справі №580/1790/20, від 21.10.2021 року у справі №640/14764/20, від 26.01.2022 у справі №240/12167/20 , від 06.07.2023 у справі №580/3240/19, від 15.08.2023 у справі №640/25691/21, від 26.04.2024 у справі №380/1169/20, від 08.08.2024 у справі №640/14569/21 та інших.

Предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким роботодавець зобов`язаний у день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У свою чергу, статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

За приписами частин першої, другої статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.11.2020 у справі №280/4232/20 було зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості речового майна, не отриманого під час проходження військової служби. На виконання вказаного судового рішення військовою частиною НОМЕР_2 , згідно з платіжним дорученням №1900 від 13.05.2021, було здійснено виплату позивачу коштів у розмірі 20 428,01 грн.

На виконання Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.11.2020 по справі №280/4232/20 Військовою частиною НОМЕР_2 було нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 20 739,10 грн, що підтверджується банківською випискою від 14.05.2021.

Зазначені обставини встановлені рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.08.2021 у справі №280/4728/21, яке набрало законної сили 26.11.2021 і яким задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 (а.с.21-25), а саме:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2020 по 14.05.2021;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 по 14.05.2021 в загальній сумі 20 428, 01 грн.

Не погоджуючись із здійсненим на виконання вішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.11.2020 по справі №280/4232/20 нарахуванням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно і вважаючи, що відповідачем порушено порядок і умови здійснення компенсації за належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №280/8040/21, яке набрало законної сили 30.04.2024, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням раніше проведених виплат, грошову компенсацію за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, у одиниці виміру, що відповідає наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №767/28897, а також в цінах, що діяли на 01.01.2021 (а.с.17-20).

Головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тішиною Іриною Вікторівною на підставі заяви стягувача про примусове виконання на підставі виконавчого листа №280/8040/21 відкрито виконавче провадження № 77747616 про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням раніше проведених виплат, грошову компенсацію за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, у одиниці виміру, що відповідає наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №767/28897, а також в цінах, що діяли на 01.01.2021.

06.05.2025 на адресу Центрального відділу ДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від військової частини НОМЕР_2 надійшла заява про закінчення виконавчого провадження в порядку п.9 ч.1 ст.39 Закону № 1404-VIII.

На підтвердження виконання виконавчого документа боржником надано: довідку №199 від 29.05.2024 про вартість речового майна, що належить до видачі молодшому сержанту ОСОБА_1 ; довідку № 199 від 28.06.2024 про вартість речового майна, що належить до видачі молодшому сержанту ОСОБА_1 ; ціни на предмети речового майна, які належать до видачі згідно норм забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту станом на 01.02.2021; платіжне доручення № 1900 від 13.05.2021 на суму 20428,01 грн.

Згідно довідки №199 від 28.06.2024 вартість речового майна, що належить до видачі молодшому сержанту ОСОБА_1 за цінами станом на 01.01.2021 становить 20739,10 грн (з вирахуванням військового збору 1,5% у розмірі 311,09 грн).

Відповідно до платіжного доручення № 1900 від 13.05.2021 військова частина НОМЕР_2 сплатила позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за минулі періоди на підставі рішення суду від 05.11.2020 у справі №280/4232/20 у розмірі 20428,01 грн.

15.05.2025 головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тішиною Іриною Вікторівною прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 частини першої статті 39 Закону України Про виконавче провадження, у зв`язку з тим, що згідно платіжного доручення № 1900 від 13.05.2021 борг погашено на прямі реквізити стягувача.

Вважаючи постанову про закінчення виконавчого провадження протиправною, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Зазначені обставини встановлені рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.08.2025 у справі №280/5375/25, яке набрало законної сили 22.10.2025, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про визнання протиправними дій та скасування постанови відмовлено у повному обсязі.

Крім того, Запорізьким окружним адміністративним судом в межах розгляду справи №280/5375/25, встановлено: «…в рамках виконавчого провадження №77747616 військовою частиною НОМЕР_2 було здійснено розрахунок вартості неотриманого речового майна позивача за цінами, що діяли станом на 01.01.2021 та в одиницях виміру, передбачених наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №767/28897. Зазначені відомості відображені в довідці №199 від 28.06.2024, вартість такого майна розраховано у розмірі 20739,10 грн.

Оскільки вартість речового майна, що була виплачена на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.11.2020 у справі №280/4232/20, не змінилась, військовою частиною НОМЕР_2 долучено в якості доказу виконання судового рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №280/8040/21 платіжне доручення № 1900 від 13.05.2021.

За таких обставин, посилання позивача на факт невиконання судового рішення, оскільки на його особистий картковий рахунок не було здійснено зарахувань, не відповідає фактичним обставинам справи».

Таким чином, судовим рішенням у справі №280/5375/25 встановлено факт повного виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №280/8040/21, ще у травні 2021 року.

Як вже було зазначено судом вище, згідно із приписами частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд зауважує, що оскільки перерахунок заборгованості проведено з урахуванням уже виплачених сум, у відповідача не виникло обов`язку щодо повторного перерахування аналогічних коштів, а право позивача на отримання компенсації було фактично реалізоване раніше проведеною виплатою.

При цьому судом враховано, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.08.2021 у справі №280/4728/21, яке набрало законної сили 26.11.2021 позивачу було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 по 14.05.2021 в загальній сумі 20 428, 01грн.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо невиконання судового рішення по справі №280/8040/21 та наявність у зв`язку із цим у відповідача обов`язку виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 458 093,40 грн, за період з моменту винесення рішення по справі №280/8040/21 - 03.10.2023 до дня подання заяви 30.11.2025, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з приписами частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат в порядку статті 139 КАС України судом не проводиться.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 06.02.2026.

Суддя І.В.Садовий