Справа № 300/8524/25
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2026-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2026 р. справа № 300/8524/25

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області, про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання до вчинення дій

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ), 16.12.2025 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі також - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області (далі також третя особа), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 06.11.2025 за №13;

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 08.01.2002 по 01.11.2019 в подвійному розмірі згідно зі статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1986 по 29.06.1989 в ординарному розмірі та період роботи з 08.01.2002 по 01.11.2019 в подвійному розмірі згідно зі статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період роботи з 15.09.1989 по 11.10.2017;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 з 06.10.2025 за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із врахуванням вищевказаних періодів.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач протиправно, за наявності відповідного страхового та спеціального стажу, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, відмовив у зарахуванні до її спеціального стажу роботи спірних періодів роботи та, як наслідок, неправомірно відмовив у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Окрім того, наголошено на протиправному не зарахуванні до страхового стажу періоду навчання, який підтверджується необхідними документами, а також протиправній бездіяльності щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 08.01.2002 по 01.11.2019 в подвійному розмірі згідно зі статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на посаді лаборанта у КНП «Долинська багатопрофільна лікарня».

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

15.12.2025 від Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області надійшли пояснення по справі, за змістом яких представник третьої особи заперечує щодо задоволення позовних вимог. Так, зазначено, що в заяві ОСОБА_1 від 31.10.2025 зазначено інформацію про те, що остання не отримує пенсійні виплати в іншій державі, однак, інформації щодо неможливості нею документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат щодо неї, вказана заява, не містить. Також звернуто увагу, що довідка від 24,11.2025 №144, видана КНП «Долинська багатопрофільна лікарня», не розглядалась ним Головним управлінням при прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому, не надано їй аналіз. Вимогу щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 08.01.2002 по 01.11.2019 в подвійному розмірі згідно зі статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» третя особа вважає передчасною, при цьому, вказує на відсутність правової норми в Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відсутність обов`язку враховувати статтю 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» для обрахунку стажу з 01.01.2004. Представник ГУ ПФ України в Івано-Франківській області просила суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 34-38).

Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області правом подання відзиву на позовну заяву не скористалося. Від останнього до суду не надходили заперечення проти позову.

При цьому, ухвала про відкриття провадження та адміністративний позов надіслані відповідачу та отримані ним в електронному кабінеті 01.12.2025 та 25.11.2025 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

В даному випадку відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області в розумінні пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України є суб`єктом владних повноважень, який не скористався своїм правом на подання відзиву на адміністративний позов та, як наслідок, суд кваліфікує це як визнання позову.

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 , відповідно до копії паспорта громадянина України, який міститься у матеріалах справи, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

06.10.2025 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років з переліком документів та після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 14.10.2025 за №17 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи, який дає право на призначення такої пенсії. У вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 35 років 11 місяців 17 днів. За результатом розгляду документів, до страхового стажу не враховано період навчання з 01.09.1986 по 29.06.1989 згідно диплома (серія НОМЕР_1 ), оскільки навчання відбувалось в Латвії та відсутні документи щодо нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначений період. Для зарахування до страхового стажу вищезазначеного періоду навчання необхідно надати інформацію про неодержання пенсійних виплат від інших держав (Латвія). Спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років не підтверджений, оскільки довідка від 02.10.2025 №119 не відповідає Додатку 5 Порядку №637, а саме: довідка повинна містити підпис керівника підприємства, головного бухгалтера та начальника відділу кадрів, або довіреність на право підпису іншої особи. Документи на право підпису не надані (а.с. 20-22).

Надалі, 20.10.2025 позивач повторно звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років з переліком документів та після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 27.10.2025 за №13 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років. У вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж особи становить 36 років 17 днів, а спеціальний стаж особи відсутній. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період навчання з 01.09.1986 по 29.06.1989, оскільки відсутнє документальне підтвердження нездійснення Республікою Латвія пенсійних виплат за зазначені періоди відповідно до Постанови КМУ від 16.05.2025 №562. Для зарахування до страхового стажу:?періоду навчання з 01.09.1986 по 29.06.1989, необхідно надати документальне підтвердження неотримання пенсійних виплат від органів пенсійного забезпечення Республіки Латвія. Також вказано, що згідно Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров?я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, правом на пенсію за вислугу років користуються лікарі та середній медичний персонал лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів: особливого типу: амбутаторно-поліклінічних закладів, тощо. Номенклатурою спеціальностей середніх медичних працівників, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров?я України від 23.10.1991 №146, передбачені, зокрема посади лаборанта санітарно-гігієнічної лабораторії, лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, лаборанта з імунології, лаборанта з Сактеріології, лаборанта з паталого-анатомічних досліджень, лаборанта судово-медичної лабораторії.

За доданими документами до спеціального стажу не зараховано період роботи з 15.09.1989 по 11.10.2017 на посаді лаборанта згідно довідки від 20.10.2025 №129, виданої КНП «Долинська багатопрофільна лікарня», оскільки посада, зазначена в довідці (лаборант) не відповідає номенклатурі спеціальностей середніх медичних працівників, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров?я України від 23.10.1991 №146. Для зарахування до спеціального стажу за вислугу років періоду роботи з 15.09.1989 по 11.10.2017 необхідно надати уточнену інформацію із повною назвою посади та структурного підрозділу лікарні, в якому працювала особа (а.с. 29).

Отримавши довідку про те, що займана позивачем посада відноситься до розділу «Фахівці» (середнього медичного персоналу), ОСОБА_1 31.10.2025 повторно звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про призначення пенсії за вислугу років з переліком документів та після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, знов визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 06.11.2025 за №13 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років 26 років 6 місяців станом на 11.10.2017. Згідно вказаного рішення у ОСОБА_1 наявний страховий стаж 36 років 17 днів, а спеціальний стаж особи відсутній. В той же час, при розгляді заяви позивача, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області не зараховано до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1986 по 29.06.1989, оскільки відсутнє документальне підтвердження нездійснення Республікою Латвія пенсійних виплат за зазначені періоди відповідно до Постанови КМУ від 16.05.2025 №562. Для зарахування до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1986 по 29.06.1989, необхідно надати документальне підтвердження неотримання пенсійних виплат від органів пенсійного забезпечення Республіки Латвія. Також вказаним рішенням не зараховано до спеціального стажу роботи період роботи з 15.09.1989 по 10.10.2017 на посаді лаборанта згідно з довідкою від 20.10.2025 №129, виданої КНП «Долинська багатопрофільна лікарня», оскільки посада зазначена в довідці (лаборант) не відповідає номенклатурі спеціальностей середніх медичних працівників, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров?я України від 23.10.1991 №146.

Згідно переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад робота на яких дає право за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, правом на пенсію за вислугу років користуються лікарі та середній медичний персонал лікарняних закладів особливого типу, амбулаторно-поліклінічних закладів, тощо. Номенклатурою спеціальностей середніх медичних працівників, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров?я України від 23.10.1991 №146, передбачені, зокрема, посади лаборанта санітарно-гігієнічної лабораторії, лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, лаборанта з імунології, лаборанта з бактеріології, лаборанта з паталого-анатомічних досліджень, лаборанта судово-медичної лабораторії Для зарахування до спеціального стажу за вислугу років періоду з 15.09.1989 по 10.10.2017, необхідно надати уточнену інформацію із повною назвою посади та структурного підрозділу лікарні, в якому працювала особа (а.с. 24).

Вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 06.11.2025 за №13 про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Водночас, у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV).

Частинами 1 та 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Водночас, суд звертає увагу, що Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (надалі Закон №2148-VIII, набрав чинності 11.10.2017) доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV. Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Частиною 1 статті 52 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» частини першої статті 55 Закону №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02.03.2015 №213-VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції. Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон №911-VIII) внесено зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років і, доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим. Так, пункт «е» у зазначеній редакції визначав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

З прийняттям Закону №213-VIII підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.

За приписами пункту «е» частини 1 статті 55 Закону №1788-ХІІ, у відновленій редакції, після рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України, ухвалюючи рішення від 04.06.2019 №2-р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту «а» статті 54, положення статті 55 Закону №1788-ХІІ (зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII), якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної Законом №1788-ХІІ, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-ХІІ.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Отже, на день звернення 06.10.2025 ОСОБА_1 до пенсійного органу, пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

Як слідує із матеріалів справи, вік позивача в даному випадку не є спірним.

В той же час, спірним є кількість здобутого позивачем страхового та спеціального стажу. З цього приводу суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічні норми містяться і в Постанові №22-1, відповідно до п. 2.1 якої передбачено, що документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка, а у разі її відсутності чи відповідних записів у ній, підтвердження трудового стажу здійснюється згідно Порядку №637, зокрема, шляхом надання уточнюючих довідок.

Так, відповідно до записів трудової книжки позивача серія НОМЕР_2 від 20.09.1989 (а.с. 15), суд встановив, зокрема, що ОСОБА_1 з 15.09.1989 працювала на посаді лаборанта дитячої лікарні (запис 1), а з 08.01.2002 переведена на посаду лаборанта відділення анестезіології та інтенсивної терапії (запис 2), з 01.11.2019 переведена на посаду лаборанта дитячого відділення невідкладної медичної допомоги (запис 3), з 01.12.2021 переміщена в консультативно-діагностичний центр (запис 5), з 01.10.2025 звільнена за власним бажанням (запис 6).

Суд констатує, що жодних виправлень, підчищень тощо у трудовій книжці ОСОБА_1 немає, тобто позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.

Вказані записи у трудовій книжці скріплені і засвідчені підписами вповноважених осіб роботодавця та відповідними печатками, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, факт роботи у спірні періоди підтверджується довідкою від 20.10.2025 №129, виданої КНП «Долинська багатопрофільна лікарня», яка була надана також відповідачу разом із заявою про призначення пенсії. Так, згідно вказаної довідки підтверджено, що позивач, серед іншого, працювала на посаді лаборанта дитячої лікарні з 15.09.1989 (наказ №106 від 18.09.1989), а з 08.01.2002 переведена на посаду лаборанта відділення реанімації Долинської дитячої лікарні (наказ №2 від 08.01.2002), з 01.11.2019 переведена на посаду лаборанта дитячого відділення невідкладної медичної допомоги (наказ №2-к від 01.11.2019) (а.с. 18).

Суд також звертає увагу, що довідкою від 30.10.2025 №135 підтверджено, що посада лаборанта клініко-діагностичної лабораторії відноситься до Розділу «Фахівці» (середнього медичного персоналу) згідно Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, випуск 78 Охорона здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.03.2002 №117 (а.с. 16).

При цьому, згідно переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад робота на яких дає право за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, правом на пенсію за вислугу років користуються лікарі та середній медичний персонал лікарняних закладів особливого типу, амбулаторно-поліклінічних закладів, тощо. Номенклатурою спеціальностей середніх медичних працівників, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров?я України від 23.10.1991 №146, передбачені, зокрема, посади лаборанта санітарно-гігієнічної лабораторії, лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, лаборанта з імунології, лаборанта з бактеріології, лаборанта з паталого-анатомічних досліджень, лаборанта судово-медичної лабораторії.

Таким чином, суд з`ясував, що посада, яку займала ОСОБА_1 у вказані вище періоди, відносить до середнього медичного персоналу у закладах охорони здоров`я, що дає право на зарахування такої роботи до спеціального стажу.

При цьому, суд констатує, що записи трудової книжки повністю співпадають із відомостями довідки від 20.10.2025 №129, виданої КНП «Долинська багатопрофільна лікарня», а тому враховуючи вищевикладене, суд вважає протиправними дії відповідача щодо не зарахування до спеціального страхового стажу ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоду роботи з 15.09.1989 по 11.10.2017.

Окрім того, суд зауважує, що згідно з пунктом «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до п. 8 Порядку №637 час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Відомостями, які містяться в трудовій книжці ОСОБА_1 підтверджено період її навчання (а.с. 15), а також період навчання з 01.09.1986 по 29.06.1989 підтверджується копією диплому НОМЕР_1 (а.с. 14).

Відтак, враховуючи попередні висновки суду стосовно того, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж, і трудова книжка позивача оформлена належним чином, відповідачем протиправно не враховано вказаний період навчання позивача до страхового стажу позивача.

Щодо доводів про відсутність документального підтвердження нездійснення Республікою Латвія пенсійних виплат за зазначені періоди відповідно до Постанови КМУ від 16.05.2025 №562, то суд погоджується із позивачем, що інформація на заяві про призначення пенсії, завірена підписом останньої про те, що вона не отримує пенсію іншого виду та не їй призначалася пенсія в іншій державі, свідчить про виконання позивачем вимог Порядку №562 в частині повідомлення про відсутність пенсійних виплат у відповідній державі та неможливість їх документального підтвердження.

Щодо доводів про відсутність підстав для зарахування страхового стажу позивача у подвійному розмірі за період з 08.01.2002 по 01.11.2019, суд зазначає таке.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють, як уже зазначено вище, Закони України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV набрав чинності 01.01.2004.

Відповідно до преамбули Закону №1058-IV, цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

За правилами пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таке правове регулювання вказує на те, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII, в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в тому числі щодо пільг по обчисленню стажу) діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.

Відповідно до статті 60 Закону №1788-XII «Пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 08.01.2002 по 01.11.2019 працювала на посаді лаборанта відділення реанімації Долинської дитячої лікарні, що підтверджується як записами трудової книжки серія НОМЕР_2 від 20.09.1989 (а.с. 15), так і довідкою від 02.10.2025 №119, виданою КНП «Долинська багатопрофільна лікарня» (а.с. 17) та яка надавалась пенсійному органу при зверненні за призначенням пенсії.

Суд констатує, що за правилами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказані періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.

При цьому, суд зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин стаття 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною. Стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.

З аналізу положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV слідує, що вказаний Закон не зупиняє дію норм Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі №462/1713/17, від 23.01.2019 по справі № 485/103/17, від 04.12.2019 по справі №689/872/17.

Також, у постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV та Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788 вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788 був прийнятий раніше за Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», то він мав би виключити із Закону України «Про пенсійне забезпечення» усі інші положення, чого зроблено не було.

За таких підстав, доводи пенсійного органу щодо того, що відсутні підстави для зарахування до страхового стажу позивача в подвійному розмірі періоди роботи на посаді лаборанта відділення реанімації Долинської дитячої лікарні з 08.01.2002 по 01.11.2019, суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини щодо подання позивачем пенсійному органу всіх необхідних документів, при наявності всіх встановлених пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» умов для призначення пенсії за вислугу років, зокрема стаж роботи ОСОБА_1 з 15.09.1989 по 11.10.2017 станом на 11.10.2017 становить більше обов`язкових 25 років, суд дійшов висновку, що позивач не може бути позбавленою гарантованого державою Україна пенсійного забезпечення. Відтак, суд дійшов переконання про безпідставність доводів пенсійного органу щодо відсутності у позивача права на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд зазначає про таке.

Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на викладене, суд має право визнати дії суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Водночас, зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Так, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Проте, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

З огляду на встановлені судом обставини щодо протиправності спірного рішення та відсутності будь-яких інших об`єктивних та законних підстав для відмови позивачу у призначені пенсії за вислугу років, суд вважає, що для належного, ефективного та повного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Водночас, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, зокрема, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Суд зауважує, що позивач вперше звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років та необхідними документами 06.10.2025, відтак позивачу слід призначити пенсію саме з 06.10.2025, оскільки всі наступні звернення відбулися в межах трьох місяців та пов`язані із наданням додаткових документів.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку пенсійний орган не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У матеріалах даної справи містяться докази понесення позивачем судових витрат в розмірі 1 211,20 гривні, що підтверджується квитанцією №2.411926297.1 від 21.11.2025 (а.с. 8).

Таким чином, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 гривень.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (код ЄДРПОУ - 21318350, вул. Ч. Гната, 10, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29013), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області (код ЄДРПОУ - 20551088, вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання до вчинення дій - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 06.11.2025 за №13 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, (код ЄДРПОУ - 21318350, вул. Ч. Гната, 10, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29013) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до страхового стажу період навчання з 01.09.1986 по 29.06.1989 та період роботи з 08.01.2002 по 01.11.2019 в подвійному розмірі згідно зі з статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період роботи з 15.09.1989 по 11.10.2017, а також призначити та виплачувати пенсію з 06.10.2025 за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із врахуванням вищевказаних періодів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України Хмельницькій області (код ЄДРПОУ - 21318350, вул. Ч. Гната, 10, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29013) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Відповідачу та третій особі рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Микитюк Р.В.