Справа № 380/8547/25
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2026-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 380/8547/25

адміністративне провадження № К/990/48846/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Блажівської Н.Є.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року (суддя Костецький Н.В.)

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2025 року (судді: Довга О.І., Запотічний І.І., Шинкар Т.І.)

у справі за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Львівській області

про визнання протиправним та скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В:

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Короткий зміст заяви про забезпечення позову

ОСОБА_1 (далі також - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі також - Відповідач, ГУДПС), в якому просив визнати протиправними та скасувати рішення, на підставі яких ГУДПС винесено вимоги про сплату боргу (недоїмки):

- №Ф-2446-58 від 9 серпня 2019 року на суму 2 754,18 грн;

- № Ф-2446-58 від 6 листопада 2019 року на суму 5 508,36 грн;

-№ Ф-2446-58 від 6 лютого 2019 року на суму 2 457,18 грн;

-№ Ф-2446-58 від 10 травня 2019 року на суму 18 573,72 грн.

1.2. Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою від 18 червня 2025 року Львівський окружний адміністративний суд повернув позовну заяву та дійшов висновку про пропуск Позивачем строку звернення до суду, оскільки позов подано лише 24 квітня 2025 року, хоча про порушення своїх прав мав дізнатися ще у 2019 році.

Оцінюючи доводи Позивача про те, що інформацію про наявність заборгованості він отримав лише у 2024 році, суд визнав необґрунтованими, оскільки матеріали справи свідчать про обізнаність Позивача щодо відповідних обставин значно раніше.

Так, встановивши, що Позивач не усунув недоліків позовної заяви, визначених в ухвалі суду від 5 травня 2025 року, зокрема не надав доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції дійшов висновку про настання передбачених процесуальним законом наслідків, а саме - повернення позовної заяви.

Постановою від 7 жовтня 2025 року Восьмий апеляційний адміністративний суд залишив без змін ухвалу суду першої інстанції від 12 грудня 2024 року.

Ухвалюючи постанову суд послався на установлені під час розгляду справи №380/18367/24 обставини. Згідно з установленими у справі обставинами вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2446-58 від 6 лютого, 10 травня, 9 серпня та 6 листопада 2019 року були вручені Позивачу відповідно 2 квітня, 8 червня 2019 року, 5 вересня та 10 грудня 2019 року. За таких обставин, як зазначив апеляційний суд, Позивач повинен був дізнатися про можливе порушення своїх прав, а також про існування оскаржуваних у цій справі рішень, не пізніше моменту отримання зазначених вимог.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржувані рішення, у разі їх прийняття Відповідачем, мали передувати винесенню вимог про сплату боргу (недоїмки), а відтак могли бути оскаржені одразу після отримання таких вимог у 2019 році. Водночас із позовом Позивач звернувся до суду лише 24 квітня 2025 року, тобто з пропуском встановленого строку звернення до суду. Оскільки у визначений судом строк Позивач не усунув недоліків позовної заяви, залишеної без руху, така позовна заява та додані до неї матеріали підлягають поверненню.

2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі Позивач стверджує, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач передусім наголошує, що суд апеляційної інстанції неправильно зобов`язав його сплачувати судовий збір. Суд апеляційної інстанції не врахував, що суд першої інстанції фактично звільнив його від сплати судового збору.

Позивач вважає, що за позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №185/7228/21, звільнення від сплати судового збору діє на всіх етапах розгляду справи, у тому числі при поданні апеляційної скарги.

Також Позивач зазначає, що суди проігнорували його доводи про те, що незаконне рішення органу влади не створює правових наслідків. Оскарження такого рішення потрібне не для його скасування як такого, а для захисту правової визначеності на майбутнє. Порушення прав триває доти, доки існує незаконне рішення, а тому його можна оскаржувати протягом усього часу такого порушення.

Позивач також доводить, що оскаржувані рішення не відповідають закону та є сфальсифікованими. Він звертає увагу, що наголошував у судах першої та апеляційної інстанцій, що оскаржувані рішення були прийняті пізніше дат, зазначених у вимогах про сплату боргу, які нібито винесені на їх підставі.

Це, на думку Позивача, підтверджується Реєстром виданих вимог № Ф-2446-58, у якому відсутні чотири вимоги № Ф-2446-58У, що перебувають на виконанні у Перемишлянському ВДВС.

Крім того, Позивач зазначає, що вимоги про сплату боргу також є підробленими.

Позивач доводить, що суд апеляційної інстанції без дотримання вимог процесуального закону здійснив розгляд його апеляційної скарги у письмовому провадженні, без виклику сторін.

Також, на переконання Позивача, апеляційний суд:

- не дослідив докази, які були надані ним разом із позовною заявою для підтвердження позовних вимог;

- не врахував правову позицію, викладену в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17;

- не розглянув заяву про долучення нового доказу до апеляційної скарги;

- залишив без розгляду клопотання про розгляд справи з викликом сторін, витребування доказів та призначення судово-хімічної експертизи.

У такий спосіб, як вважає Позивач, апеляційний суд не забезпечив повного та всебічного з`ясування обставин справи та самоусунувся від розгляду заявлених клопотань, що призвело до неповного встановлення обставин справи, важливих для її правильного вирішення.

З урахуванням цього Позивач просить: скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду про повернення позовної заяви від 18 червня 2025 року в справі №380/8547/25, скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2025 року в справі №380/8547/25; направити справу на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Крім того, Позивач подав клопотання про повернення судового збору за подання касаційної скарги, та надання в мотивувальній частині постанови роз`яснень щодо правомірності ухвали суду апеляційної інстанції щодо необхідності сплати судового збору за подання апеляційної скарги за наявності поданого до суду першої інстанції клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Відповідач подав відзив, у якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення з підстав не викладення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, визначених процесуальним законом. Також у відзиві Відповідач наводить обставини, що вказанні у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також арґументи у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

До таких ухвал належить, зокрема, ухвала про повернення позовної заяви, переглянута в апеляційному порядку.

Це прямо передбачено пунктом 3 частини першої статті 294 КАС України.

У поданій касаційній скарзі Позивач чітко вказав підставу касаційного оскарження, а саме - порушення судами норм процесуального права.

Тому твердження про те, що Позивач не навів визначених законом підстав касаційного оскарження, є необґрунтованими та не відповідають змісту касаційної скарги.

Виходячи з доводів, наведених у касаційній скарзі, ключовими для вирішення цієї справи є питання: правомірності повернення позовної заяви з підстав пропуску строку звернення до суду; дотримання судом апеляційної інстанції вимог процесуального закону під час: вирішення питання про сплату позивачем судового збору; розгляду апеляційної скарги у письмовому провадженні без виклику сторін.

3.1.1. Щодо повернення позовної заяви

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати рішення ГУДПС, на підставі яких винесено 4 вимоги про сплату боргу (недоїмки): №Ф-2446-58 від 9 серпня 2019 року на суму 2 754,18 грн, № Ф-2446-58 від 6 листопада 2019 року на суму 5 508,36 грн, № Ф-2446-58 від 6 лютого 2019 року на суму 2 457,18 грн, Ф-2446-58 від 10 травня 2019 року на суму 18 573,72 грн.

Водночас зі змісту позовної заяви вбачається, що Позивач не зазначив конкретних дату та номер рішень, які ним оскаржуються, обмежившись посиланням на вимоги про сплату боргу, винесені на їх підставі. Разом із тим у позовній заяві містилося клопотання про витребування відповідних рішень контролюючого органу, на підставі яких були прийняті зазначені вимоги.

Суд першої інстанції ухвалою від 5 травня 2025 року залишив позовну заяву без руху, зазначивши, що Позивач оскаржує рішення, на підставі яких Головним управлінням ДФС у Львівській області та Головним управлінням ДПС у Львівській області були винесені вимоги про сплату боргу (недоїмки), датовані 2019 роком. Водночас з цією позовною заявою Позивач звернувся до суду 30 квітня 2025 року, тобто після спливу строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, проте ним не подано заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху Позивач подав клопотання, у якому зазначив, зокрема, що «…вказаний у вимогах про сплату боргу рік винесення 2019 не означає, що саме цим роком ці документи видані і тим більше не означає, про наявність цих документів мені відомо до 18.08.2024 року…З позовної заяви не слідує, коли мені стало відомо про оскаржувані рішення чи про видані на підставі цих рішеннях вимоги про сплату боргу (недоїмки)…Про зміст самих оскаржуваних рішень мені невідомо до цього часу, а про факт, що вимоги про сплату боргу (недоїмки) видаються на підставі прийнятих рішень органом доходів і зборів при проведенні документальної перевірки щодо дотримання законодавства суб`єктами підприємницької діяльності мені стало відомо у 2025 році».

Ухвалою від 18 червня 2025 року суд першої інстанції повернув позовну заяву, пославшись на встановлені раніше обставини у справі №380/18367/24. Так, суд звернув увагу на те, що:

- Позивач уже звертався до Львівського окружного адміністративного суду з вимогами про визнання такими, що не підлягають виконанню, чотирьох вимог про сплату боргу (недоїмки), датованих 2019 роком.

- ухвалою суду від 12 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2025 року, цей позов було залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. При цьому судами встановлено, що спірні вимоги були вручені Позивачу у 2019 році, що сам Позивач підтвердив у заяві про поновлення строку;

- оскаржувані Позивачем рішення, у випадку їх прийняття Відповідачем, мали бути прийняті до винесення у 2019 році вимог про сплату боргу (недоїмки) та такі рішення Позивач мав змогу оскаржити після отримання ним вимог про сплату боргу (недоїмки), які були вручені Позивачу у 2019 році.

З огляду на преюдиційність встановлених обставин відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України, суд дійшов висновку, що Позивач повинен був дізнатися про можливе порушення своїх прав не пізніше моменту отримання вимог у 2019 році та мав можливість оскаржити відповідні рішення одразу після цього. Водночас із даним позовом звернувся до суду лише 24 квітня 2025 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.

Надаючи оцінку доводам щодо допущення порушень норм процесуального права судами попередніх інстанцій у контексті висновків щодо пропуску строку звернення до суду із цим позовом, Суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист встановленим законом шляхом.

Вимоги до позовної заяви та документи, що додаються до неї, викладено в статтях 160 та 161 КАС України й згідно із частиною 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

За змістом частин першої - третьої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом перебіг строку звернення до адміністративного суду починається з дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла та повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У частині першій статті 123 КАС України закріплено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Зазначена норма кореспондується й з приписами частини першої статті 169 КАС України, згідно з якою суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Отже, ключовим для вирішення питання про пропуск строку звернення до суду є з`ясування моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю Відповідача.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно з частиною четвертою статті 25 цього Закону у редакції, чинній у 2019 році, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, законодавство України встановлює чіткі, визначені та формалізовані передумови для винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

Винесення вимоги про сплату боргу допускається лише за умови дотримання чітко визначених законом матеріальних та процедурних передумов.

У цій справі Позивач сформулював позовні вимоги як такі, що спрямовані на оскарження рішень контролюючого органу, на підставі яких у 2019 році були винесені вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску, при цьому зазначені вимоги вже були предметом розгляду в окремому судовому провадженні.

Разом з тим, відповідні оскаржувані рішення контролюючого органу Позивач у позовній заяві не ідентифікував та їх копій не додав. Реалізуючи надані процесуальним законом права, Позивач заявив клопотання про витребування таких рішень у Відповідача.

Натомість суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувані Позивачем рішення не могли бути прийняті пізніше дати винесення вимог про сплату боргу у 2019 році, не дослідивши при цьому ані факту реального існування таких рішень, ані їх правової природи, ані дат їх прийняття.

Дійсно, загалом у цій справі формулювання позовних вимог могло створювати враження, що рішення, з приводу правомірності яких виник спір, не могли бути прийняті пізніше самих вимог про сплату боргу (недоїмки), оскільки Позивач сформулював їх як вимоги «визнати протиправними та скасувати рішення, на підставі яких винесено вимоги про сплату боргу (недоїмки)».

Разом з тим, суди не звернули увагу на доречні та істотні для цілей вирішення питання щодо дотримання строку звернення до суду доводи Позивача, викладені у позовній заяві (2 -4 рядки а.с.2), про те, що відповідні оскаржувані ним рішення контролюючого органу були прийняті після видачі вимог про сплату боргу (недоїмки).

Отже, формальне сприйняття змісту позовних вимог у цій справі не могло підміняти обов`язок суду з`ясувати фактичні обставини справи саме для цілей вирішення питання про дотримання строку звернення до суду.

На це не звернув уваги й суд апеляційної інстанції, який, у свою чергу, не розглянув клопотання Позивача про витребування у Відповідача відповідних оскаржуваних рішень (а.с. 27) саме для цілей вирішення питання щодо дотримання встановлених КАС України строків на звернення до суду.

За таких обставин суди у цій справі не встановили ані факту існування оскаржуваних рішень контролюючого органу, ані часу їх прийняття, однак дійшли висновку про пропуск Позивачем строку на їх оскарження. У цій справі початок перебігу строку звернення до суду було зведено до формальної дати отримання вимог про сплату боргу (недоїмки), без дослідження рішень, що стали підставою для їх винесення.

За відсутності встановлених судом обставин щодо наявності відповідних рішень, їх правової природи та дати дійсного їх прийняття, висновок про момент, з якого особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, у цій справі не може вважатися обґрунтованим. Такий підхід суперечить завданням адміністративного судочинства, принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи та вимогам процесуального закону, оскільки ґрунтується на припущеннях, а не на встановлених судом фактичних даних.

Підхід, за яким суд зобов`язаний встановити факт реального існування відповідних рішень, їх правову природу, а також дату і час, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, для цілей вирішення питання про дотримання строку звернення до суду, сприятиме забезпеченню правової визначеності як складової принципу верховенства права, закріпленої у пункті 1 частини третьої статті 2 КАС України.

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що за правилами КАС України питання дотримання строків звернення до суду може бути вирішене не лише на стадії до відкриття провадження у справі, а й - після.

Означене вище дає підстави погодитися із твердженнями Позивача, наведеними у касаційній скарзі, щодо необхідності скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій й направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо доводів Позивача про нерозгляд судами його клопотань про витребування вимог про сплату боргу та призначення експертизи, Суд зазначає, що у касаційній скарзі Позивач не навів належним чином обґрунтованих аргументів, які б давали підстави вважати, що нерозгляд зазначених клопотань вплинув або міг вплинути на вирішення питання щодо дотримання строку звернення до суду з цим позовом. За таких обставин у Суду відсутні підстави вважати, що їх нерозгляд на цій стадії призвів або міг призвести до неправильного застосування судами норм процесуального права.

3.1.2. Щодо сплати судового збору

Так, Позивач наполягає на тому, що суд апеляційної інстанції безпідставно вказав на необхідність сплати ним судового збору.

Надаючи оцінку цим доводам, Суд звертає увагу на таке.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою, Позивач одночасно подав клопотання про звільнення від сплати судового збору. Зазначене клопотання було обґрунтоване положеннями частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» з посиланням на те, що розмір судового збору перевищує п`ять відсотків розміру його річного доходу за попередній календарний рік, а також на те, що він є членом малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї.

Крім того, Позивач зазначав, що у 2024 році, який передував року подання позовної заяви, він не отримував жодних доходів. Також ним було вказано, що у грудні 2024 року він звертався до суду з позовною заявою у справі № 380/24289/24, у якій був звільнений від сплати судового збору.

Додатково Позивач звертав увагу на те, що проживає разом із дочкою та 24 травня 2025 року повторно подав заяву про призначення соціальної пільги.

Частина друга статті 132 КАС України визначає, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким законом є Закон України «Про судовий збір».

Так, стаття 5 цього Закону визначає пільги щодо сплати судового збору. Частина перша зазначеної статті встановлює вичерпний перелік підстав, за наявності яких особа звільняється від сплати судового збору в силу закону під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

При цьому Позивач протягом усього розгляду справи не посилався на жодну з підстав, передбачених статтею 5 Закону України «Про судовий збір», які б зумовлювали його звільнення від сплати судового збору безпосередньо на підставі закону.

Натомість стаття 133 КАС України визначає, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Так, стаття 8 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу; або

2) особами, які подають позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу, є:

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї.

У постанові від 27 травня 2024 року у справі № 480/6100/23 Верховний Суд вказав, що «аналіз цих норм указує на те, що звільнення від сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду. Суд, вирішуючи це питання, ураховує майновий стан сторони, який є оціночним і залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану.

Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутний майновий стан особи, що, відповідно, унеможливлює сплату нею судових витрат. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини можуть бути підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.

Зокрема, доказами на підставі яких суд може вирішити питання щодо зменшення стороні розміру сплати судового збору є: довідка органу Пенсійного фонду України про розмір виплаченої пенсії за попередній календарний рік разом із довідкою органу доходів і зборів про відсутність інших доходів за попередній календарний рік (відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела / суми виплачених доходів та утриманих податків), а також інші документи, що підтверджують майновий стан сторони».

Отже, зміст наведеного дає підстави вважати, що у першому випадку (стаття 5 Закону України «Про судовий збір») закон встановлює вичерпний перелік підстав, за наявності яких особа звільняється від сплати судового збору в силу закону, і таке звільнення не потребує ухвалення окремого судового рішення та поширюється на розгляд справи в усіх судових інстанціях.

Саме такий підхід продемонстрований Верховним Судом у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 185/7288/21, на яку посилається Позивач у касаційній скарзі.

Водночас суд звертає увагу на те, що у зазначеній справі Верховний Суд здійснював аналіз положень пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тоді як у цій справі Позивач посилався на застосування статті 8 цього Закону. З огляду на відмінність правового регулювання та правової природи відповідних норм, правові висновки, викладені у вказаній постанові Верховного Суду, не можуть бути безпосередньо застосовані для вирішення спору у цій справі та підтвердити обґрунтованість наведених позивачем у касаційній скарзі доводів.

У випадках, передбачених статтею 8 цього Закону, вирішення питання щодо звільнення від сплати судового збору, його зменшення, відстрочення або розстрочення належить до повноважень конкретного суду та потребує оцінки наведених заявником доводів і доказів, зокрема, на підтвердження його майнового стану. Таке процесуальне рішення ухвалюється конкретним судом на його розсуд у межах відповідної стадії провадження та не може автоматично поширювати свою дію на розгляд справи в інших судових інстанціях. Це зумовлено, зокрема, тим, що позовна заява, апеляційна та касаційна скарги можуть подаватися у різні календарні роки, а відтак у випадку посилань на частину першу статті 8 Закону потребує підтвердження різного майнового стану особи, зокрема шляхом дослідження розміру її річного доходу за попередній календарний рік.

Позивач покликався саме на положення статті 8 Закону України «Про судовий збір» і надавав на їх підтвердження відповідну доказову базу, яка, на його думку, підтверджувала наявність підстав для звільнення від сплати судового збору судом.

Разом з тим, суд першої інстанції не розглядав питання про звільнення Позивача від сплати судового збору, оскільки дійшов висновку про необхідність повернення позовної заяви.

Звертаючись з апеляційною скаргою, Позивач не подавав клопотання про звільнення від сплати судового збору, проте додав копію клопотання від 29 квітня 2025 року, поданого до суду першої інстанції, та звертав увагу на те, що, на його думку, суд першої інстанції задовольнив зазначене клопотання про звільнення від сплати судового збору.

У зв`язку з несплатою Позивачем судового збору суд апеляційної інстанції ухвалою від 22 липня 2025 року залишив апеляційну скаргу без руху.

На виконання вимог зазначеної ухвали Позивач подав документ про сплату судового збору та не заявляв жодних клопотань про звільнення його від сплати судового збору, а також не подавав доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ані статтею 5, ані статтею 8 Закону України «Про судовий збір».

За відсутності відповідного клопотання та належної доказової бази суд апеляційної інстанції не мав ані правових передумов, ані повноважень для вирішення питання про звільнення Позивача від сплати судового збору з підстав, передбачених статтею 8 Закону України «Про судовий збір».

Саме тому Суд не може погодитися з наведеними Позивачем доводами щодо допущення судом апеляційної інстанції порушень норм процесуального права при визначенні розміру сплати судового збору.

Водночас, оцінюючи клопотання Позивача про надання роз`яснень, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України визначені межі касаційного перегляду. Згідно з наведеними положеннями суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Отже, процесуальний закон не наділяє суд касаційної інстанції повноваженнями надавати саме роз`яснення щодо застосування норм права поза межами касаційного перегляду.

Водночас у межах наданих повноважень суд, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, навів відповідні норми та обґрунтував правильність їх тлумачення судом апеляційної інстанції.

За таких обставин суд не знайшов підстав для задоволення клопотання Позивача у буквальному значенні, у якому воно було заявлене, однак відповідь на відповідні доводи була надана у межах повноважень, передбачених процесуальним законом.

3.1.3. Щодо розгляду справи в письмовому провадженні апеляційним судом

Стаття 312 КАС України визначає порядок розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції.

Згідно з частиною другою цієї статті апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Таким чином, законодавець пов`язує можливість розгляду апеляційної скарги на ухвалу про повернення позовної заяви саме з наявністю конкретних обставин справи, які потребують безпосереднього судового розгляду з викликом учасників.

Позивач не навів у касаційній скарзі належних і достатніх аргументів, які б підтвердили існування у цій справі конкретних обставин, які б об`єктивно зумовлювали необхідність розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та потребували розгляду з повідомленням учасників справи.

З огляду на зазначене, немає підстав аби вважати, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги процесуального закону розглядаючи апеляційну скаргу у порядку письмового провадження.

3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною першою статті 351 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Враховуючи викладене, зокрема з огляду на допущені судами порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо дотримання Позивачем строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами, судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій, підлягають скасуванню з направленням справи на продовження розгляду до суду першої інстанції.

4. Щодо клопотання Позивача про повернення судового збору, сплаченого до суду касаційної інстанції

У контексті наведеного у розділі 3.1.2 цієї Постанови Суд звертає увагу на те, що Позивач не подавав до суду касаційної інстанції клопотання про звільнення від сплати судового збору у порядку, визначеному статтею 8 Закону України «Про судовий збір», а також не подавав жодних доказів на підтвердження наявності підстав для його звільнення від сплати судового збору в силу закону, передбачених статтею 5 зазначеного Закону.

22 листопада 2025 року Позивач сплатив судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3028 грн та додав відповідну квитанцію до касаційної скарги, яка була подана того ж дня.

Натомість 26 листопада 2025 року, тобто через чотири дні після подання касаційної скарги зі сплатою судового збору, Позивач звернувся до суду з клопотанням про повернення судового збору, посилаючись на те, що за подання до суду касаційної скарги на ухвалу суду розмір судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 604,16 грн.

Перевіривши доводи Позивача з метою вирішення заявленого ним клопотання про повернення судового збору, Суд звертає увагу на таке.

Стаття 7 Закону України «Про судовий збір» визначає підстави для повернення судового збору.

Так, згідно зі змістом частини першої цієї статті сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі:

1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом;

2) повернення заяви або скарги;

3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі;

4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням);

5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Позивач вважає, що у даному випадку має місце підстава, передбачена пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», оскільки ним було сплачено судовий збір у розмірі 3 028 грн замість, на його думку, встановленого законом розміру 604,16 грн, у зв`язку з чим різниця у сумі 2 423,84 грн підлягає поверненню.

Надаючи оцінку таким доводам, Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої, підпункту 5 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за подання до адміністративного суду касаційної скарги на ухвалу суду встановлюється у розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (пункт 24 частини першої статті 4 КАС України).

Касаційна скарга у цій справі подана у 2025 році.

Згідно зі статтею 7 Закону України від 19 листопада 2024 року №4059-ІХ "Про державний бюджет України на 2025 рік" станом на 1 січня 2025 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028 гривень.

Таким чином, судовий збір за подання до адміністративного суду цієї касаційної скарги становить 3028,00 грн, саме у такому розмірі він був сплачений скаржником за касаційний перегляд справи № 380/8547/25.

Частина друга статті 4 Закону України «Про судовий збір» диференціює ставки судового збору залежно від виду судової юрисдикції, окремо встановлюючи їх для судів загальної, господарської та адміністративної юрисдикції.

Посилання Позивача у заяві на пункт 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» є безпідставним, оскільки зазначена норма регулює питання сплати судового збору за подання апеляційних скарг на ухвали судів загальної юрисдикції, натомість ставка судового збору за подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу адміністративного суду передбачена іншим підпунктом цієї норми, який наведено вище.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання Позивача про повернення сплаченого судового збору, оскільки доводи заявника ґрунтуються на застосуванні норми закону, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин та не регулює питання сплати судового збору за подання касаційної скарги до адміністративного суду.

Разом з тим Суд звертає увагу на те, що частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Крім того, Суд звертає увагу Позивача на те, що під час нового розгляду справи він не позбавлений можливості реалізувати визначені статтею 44 КАС України процесуальні права, зокрема подати клопотання про звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру, відстрочення або розстрочення сплати у спосіб та порядку, передбачених процесуальним законом, з урахуванням підходів, викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 345, 353, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повернення судового збору.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2025 року скасувати.

Справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх