Справа № 640/23571/21
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2026-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Київ

05 лютого 2026 року

справа №640/23571/21

адміністративне провадження № К/990/87/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Ханової Р. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І. А., Хохуляка В. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» про ухвалення додаткового судового рішення у справі 640/23571/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» (далі Товариство, позивач у справі, заявник) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі податковий орган, відповідач у справі) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26 лютого 2021 року № в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 17 545 411,30 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 26 лютого 2021 року № в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 17 545 411,30 грн. Стягнуто на користь Товариства за рахунок бюджетних асигнувань податкового органу судовий збір в розмірі 22 700,00 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року задоволено апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року та прийнято нову постанову, якою позов Товариства залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 27 січня 2026 року задоволено касаційну скаргу Товариства, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року скасовано, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року залишено в силі.

Крім того, цією постановою суд касаційної інстанції здійснив розподіл судових витрат, стягнув на користь Товариства за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві судові витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у сумі 36 320,00 грн, а також стягнув на користь Товариства за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві судові витрати, понесені на правничу допомогу в суді касаційної інстанції в розмірі 10000,00 грн.

У касаційній скарзі позивач, окрім іншого, просив стягнути на користь Товариства за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві судові витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 5 000,00 грн, понесені позивачем в суді апеляційної інстанції, проте не навів жодних обґрунтувань й не долучив до касаційної скарги доказів понесених витрат в суді апеляційної інстанції, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 27 січня 2026 року.

02 лютого 2026 року від Товариства надійшла заява про стягнення судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Заявник просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві судові витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 5 000,00 грн. До вказаної заяви позивач додав: Ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, договір про надання правничої (правової) допомоги, додаткову угоду, акт наданих послуг.

Розглянувши заяву про ухвалення додаткового рішення й додані до неї докази, колегія суддів Верховного Суду, виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно частини першої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 16 КАС України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частин першої та другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За приписами абзацу першого частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частина перша статті 143 КАС України визначає, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною третьою статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до частини п`ятої статті 143 КАС України у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

З аналізу наведених норм процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, однак це не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі та обов`язку суду в будь-якому випадку задовольнити заяву про їх відшкодування.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у пункті 53 постанови від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України (зміст якої кореспондує положенням частини сьомої статті 139 КАС України) щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду постановив ухвалу від 7 липня 2023 року у справі № 340/2823/21 сформував такі загальні підходи до стягнення витрат у суді касаційної інстанції. Частина сьома статті 139, частини третя, четверта статті 143 КАС України містять приписи, які дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України.

У постанові від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22 у розвиток зазначеної вище позиції об`єднаної палати Верховний Суд вказав, що за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині. Зазначення ж у прохальній частині касаційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами касаційного розгляду не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення.

Застосовуючи зазначені висновки та правові норми до правовідносин, що виникли у цій справі, колегія суддів касаційної інстанції звертає увагу, що у касаційній скарзі на постанову суду апеляційної інстанції позивач: зазначив загальне прохання про необхідність стягнення судових витрат, однак до ухвалення у справі постанови не надав до суду доказів на підтвердження понесення таких витрат, як і не вказав жодних причин, які унеможливлюють подання ним відповідних доказів до ухвалення рішення, та не повідомив про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення постанови за касаційною скаргою. Не наведені обставини поважності причин неподання відповідних доказів щодо правничої допомоги й у поданій представником позивача заяві про ухвалення додаткового судового рішення.

Не зважаючи на те, що в суді апеляційної інстанції позивач долучив до відзиву на апеляційну скаргу договір, додаткову угоду й акт наданих послуг, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що на стадії касаційного розгляду витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції вже мають бути понесені, адже відповідно до умов договору строк оплати послуг становить десять (10) банківських днів з моменту підписання акта наданих послуг (пункт 4.5). Проте, платіжне доручення до заяви не долучено, як і не обґрунтовано, чи здійснив позивач оплату за актом надання послуг №6-2 від 30 жовтня 2025 року.

Крім того, суд касаційної інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат в постанові від 27 січня 2026 року визнав в цій частині вимоги позивача необґрунтованими й такими, що не підкріплені доказами.

Окремо слід зазначити, що виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, колегія суддів Верховного Суду визнає необґрунтованим заявлений позивачем розмір судових витрат за написання відзиву на апеляційну скаргу, який здебільшого дублює доводи позовної заяви та правові позиції Верховного Суду.

За таких обставин, відсутні підстави для ухвалення касаційним судом додаткового рішення з причин не вирішення питання про судові витрати на правничу (правову) допомогу, понесені позивачем в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 248, 250, 134, 139, 252, 345, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» про ухвалення додаткового рішення у справі 640/23571/21.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді-доповідач Р. Ф. Ханова

Судді І. А. Гончарова

В. В. Хохуляк