Справа № 380/23035/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2026-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 380/23035/24 пров. № А/857/46380/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І.,

Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Личаківського районного суду м. Львова (головуючий суддя Бобров Ю.Ю.), ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження в м. Львів 24 жовтня 2025 року у справі №380/23035/24 за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

11 листопада 2024 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося в Львівський окружний адміністративний суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просило скасувати постанову №7 від 15 жовтня 2024 року про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2025 року справу направлено до Личаківського районного суду м. Львова за встановленою предметною юрисдикцією з врахуванням приписів ч.1 ст.13 Закону України «Про відповідальність перевізника під час здійснення міжнародних перевезень» згідно яких, постанову про накладення штрафу, що прийнята посадовою особою, зазначеною у статті 2 цього Закону, може бути оскаржено протягом десяти днів з дня її винесення до місцевого суду за місцезнаходженням відповідного органу охорони державного кордону України, рішення якого є остаточним, та враховуючи правову позицію Верховного Суду України, що викладена у постановах від 04.11.20215 (21-3549а15) та від 01.11.2016 (21-142а16).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що перевізник був зобов`язаний перед початком здійснення міжнародного пасажирського перевезення перевірити у пасажира ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наявність документів, які необхідні для в`їзду в Україну. Проте, позивачем не виконано такий обов`язок, оскільки проїзний документ біженця Чеської Республіки серії НОМЕР_1 , виданий 15.09.2022 року, не містив візи, а відтак не давав права на перетинання державного кордону України. Надані відповідачем процесуальні документи, а саме: рішення про відмову в перетинанні державного кордону України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рапорти військовослужбовців НОМЕР_2 прикордонного загону, свідчать саме про те, що в особи були відсутні документи, що надають право на перетинання державного кордону України, а тому доводи представник позивача є необґрунтованими. Суд також вважав безпідставними доводи представника позивача щодо порушення порядку складення протоколу у зв`язку із відсутністю належного представника.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що протокол про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями від 08.10.2024 № 440242 (далі Протокол), який складений представником відповідача в присутності стюарда ОСОБА_2 не відповідає вимогам статті 3 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» (далі Закон № 2920-III). При цьому, перевізником є позивач, який не уповноважував ОСОБА_2 бути його представником під час оформлення матеріалів справи про правопорушення. Окрім цього, представник позивача не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, через що не зміг прийняти участь в її розгляді. Також вказує на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Угода про міжнародне пасажирське сполучення від 01.11.1951, стороною якої є Україна, та Конвенція про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ), до якої приєдналася України згідно з Законом України № 943-IV від 05.06.2003 «Про приєднання України до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ)». Крім того, звертає увагу на те, що в залізниці відсутній обов`язок стосовно здійснення перевірки наявності у пасажира документів, необхідних для в їзду в Україну.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), за відсутності клопотань про розгляд справи у відкритому судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 08 жовтня 2024 року, о 12 годині 00 хвилин, в пункті контролю для залізничного сполучення «Львів» прикордонним нарядом «Перевірка документів» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », під час перевірки документів у пасажирів, які перетинали державний кордон у потязі №706 сполученням «Перемишль-Київ» (виконується перевізником Акціонерне товариство «Українська залізниця») у вагоні №7 (на місці № 058) виявлено пасажира, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перевозився з Республіки Польща до України та пред`явив на паспортний контроль проїзний документ біженця Чеської Республіки серії НОМЕР_1 , виданий 15.09.2022 року, дійсний до 15.09.2032 року, в якому відсутня віза для в`їзду на територію України.

08 жовтня 2024 року стосовно вищевказаної особи-пасажира, на підставі ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» уповноваженим представником Державної прикордонної служби України прийнято рішення про відмову в пропуску через державний кордон при в`їзді в Україну, у зв`язку із відсутністю в`їзної візи.

Пунктом 1 Указу Президента України «Про встановлення безвізового режиму для громадян держав - членів Європейського Союзу, Швейцарської Конфедерації та Князівства Ліхтенштейн» постановлено, що з 1 вересня 2005 року безвізовий режим в`їзду в Україну та транзитного проїзду через територію України для громадян держав - членів Європейського Союзу, Швейцарської Конфедерації та Князівства Ліхтенштейн, якщо термін перебування їх в Україні не перевищує 90 днів.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не перебуває у громадянстві Чеської Республіки, а має статус біженця у Чеській Республіці, відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та частини 1 статті 8 Закону України «Про прикордонний контроль» в`їзд в Україну здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи.

Цього ж дня, посадовою особою НОМЕР_2 прикордонного загону складено протокол про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями №440242.

Також встановлено, що 8 жовтня 2024 року посадовою особою НОМЕР_2 прикордонного загону складено протокол про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями №440242 від 08.10.2024 щодо АТ «Укрзалізниця» за фактом невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира (пасажирів) документів, необхідних для в`їзду до держави прямуванням (транзиту), що призвели до перевезення через державний кордон України рейсом №706 сполученням «Перемишль-Київ» (виконується перевізником Акціонерне товариство «Українська залізниця») у вагоні №7 (на місці № 058) пасажира ОСОБА_1 , 02.09.1994 року народження, який перевозився з Республіки Польща до України та пред`явив на паспортний контроль проїзний документ біженця Чеської Республіки серії НОМЕР_1 , виданий 15.09.2022 року, дійсний до 15.09.2032 року, в якому відсутня віза для в`їзду на територію України

З протоколу також убачається, що при складенні такого був присутній ОСОБА_2 як представник перевізника, який від підписання та отримання копії протоколу відмовився.

10 жовтня 2024 року позивачу направлено повідомленням про дату і час розгляду справи про правопорушення, пов`язаного з міжнародними пасажирськими перевезеннями.

Згідно з копією постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_3 від 15 жовтня 2024 року, на перевізника Акціонерне товариство «Укрзалізниця» накладено штраф в розмірі 47 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 142 316 гривень.

Не погодившись із прийнятою постановою, позивач оскаржив її до суду та просить скасувати.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на органи та посадових осіб Держприкордонслужби України серед іншого покладено обов`язок запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, а під час дії воєнного або надзвичайного стану - на блокпостах чи контрольних постах осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил; здійснення самостійно або у взаємодії з органами Національної поліції і органами Служби безпеки України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальними органами чи територіальними підрозділами в межах контрольованих прикордонних районів контролю за дотриманням іноземцями та особами без громадянства, а також біженцями, особами, які потребують додаткового захисту, та особами, яким надано притулок в Україні, установлених правил перебування на її території.

Як передбачено ст. 22-1 Закону України «Про залізничний транспорт», під час перевезення у міжнародному залізничному сполученні пасажир зобов`язаний мати належним чином оформлені документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред`явити їх перевізникові на його вимогу, а перевізник при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні зобов`язаний до початку такого перевезення перевірити наявність у пасажира паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документ, що його замінює, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред`явив необхідні документи.

За невиконання обов`язку перевірити перед початком перевезення пасажира у міжнародному залізничному сполученні наявність у нього паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документа, що його замінює, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, перевізник несе відповідальність, передбачену законом.

Згідно преамбули Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» №2920-ІІІ від 10.01.2002 року, цей Закон відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об`єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» передбачено, що підприємства (їх об`єднання), установи, організації та фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира паспортного документа, візи або інших документів, необхідних для в`їзду до держави прямування або транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без таких документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу в розмірі сорока семи прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленому на 1 січня календарного року, за кожного такого пасажира, але не більше шестисот таких прожиткових мінімумів за одне перевезення, а за ненадання або надання недостовірних даних реєстрації пасажирів - у розмірі п`ятдесяти таких прожиткових мінімумів за кожне перевезення. Перевізник звільняється від відповідальності, передбаченої цією статтею, якщо доведе, що документи, надані йому пасажиром перед початком міжнародного пасажирського перевезення, дали йому достатні підстави вважати, що пасажир мав документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, транзиту.

Пунктом 7.2 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 року №1196, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 року за №310/13577 (далі - Правила) передбачено, що посадка в поїзд осіб, здійснюється за такими документами, що посвідчують особу: паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта України, службового паспорта України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідчення водія, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа для виїзду за кордон особи, яку визнано біженцем, та особи, яка потребує додаткового захисту, довідки про звернення за захистом в Україні, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, картки мігранта, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, паспортного документа іноземця та особи без громадянства.

Положеннями статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України; іноземців, які постійно проживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання; осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України, - за посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон; іноземців та осіб без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, - за проїзним документом для виїзду за кордон.

Пунктом 12 статті 1 Закону України «Про прикордонний контроль», визначено, що паспортний документ - виданий уповноваженими державними органами України чи іншої держави або статутними організаціями ООН документ, що підтверджує громадянство, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд або виїзд з держави і визнаний Україною. Пунктом 13 статті 1 цього ж Закону визначено, що перевізник - будь-яка фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт діяльність із перевезення пасажирів чи (та) вантажів через державний кордон.

Як передбачено пунктом 7 Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року №735 визначено, що одним із предметів діяльності товариства є надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів, зокрема небезпечних вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні.

Відтак, враховуючи вищезгадані норми суд першої інстанції зробив правильний висновок, що перевізник був зобов`язаний перед початком здійснення міжнародного пасажирського перевезення перевірити у пасажира ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наявність документів, які необхідні для в`їзду в Україну.

Разом з тим, позивачем не виконано такий обов`язок, оскільки, як правильно вказав суд першої інстанції проїзний документ біженця Чеської Республіки серії НОМЕР_1 , виданий 15.09.2022 року, не містив візи, а відтак не давав права на перетинання державного кордону України.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що надані відповідачем процесуальні документи, а саме: рішення про відмову в перетинанні державного кордону України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рапорти військовослужбовців НОМЕР_2 прикордонного загону, свідчать саме про те, що в особи були відсутні документи, що надають право на перетинання державного кордону України, а тому доводи апелянта є необґрунтованими.

Також колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо безпідставності доводів представника позивача щодо порушення порядку складення протоколу від 08.10.2024 № 440242 у зв`язку із відсутністю належного представника.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, визначення поняття «представник перевізника» не міститься у Законі України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Разом з тим посилання апелянта, що таким представником може бути лише керівник, член виконавчого органу юридичної особи-перевізника, інша особа, уповноважена діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), або представника за довіреністю, жодними нормами не передбачена. Окрім цього, така позиція суперечить і самій суті складення протоколу при виявленні особи при перетині державного кордону, у якої відсутні документи, які надають право на в`їзд на території України.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 10 жовтня 2024 року позивачу направлено повідомленням про дату і час розгляду справи про правопорушення, пов`язаного з міжнародними пасажирськими перевезеннями. Проте з матеріалів справи вбачається, що позивач своїми процесуальними правами не скористався, зокрема, правом звернення із клопотаннями, ознайомлення із протоколом та матеріалами справи, явки представника для розгляду справи не забезпечив.

Відтак апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що відповідач розглянув справу у спосіб, що передбачений законом, а посилання представника позивача на порушення положень вимог частини 1 статті 6 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», згідно яких справа про правопорушення розглядається в присутності представника перевізника, є безпідставними, оскільки позивачу було надано можливість забезпечити присутність представники при розгляді справи.

Зважаючи на наведене апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що перевізником АТ «Українська залізниця» не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, чим порушено вимоги ст.1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» та ст.22-1 Закону України «Про залізничний транспорт».

З приводу посилань апелянта відносно відсутності відомостей про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до адміністративної відповідальності, з матеріалів справи вбачається, що останній не притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 КУпАП, оскільки встановленим порядком йому було відмовлено у перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну.

Враховуючи все зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова №7 від 15 жовтня 2024 року про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, та накладення на Акціонерне товариство «Українська залізниця» штрафу у розмірі 142 315 гривень є правомірною і підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вказане, з огляду на встановлені в цій справі обставини і правове регулювання спірних відносин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач розглянув справу у спосіб, що передбачений законом, а посилання представника позивача на порушення положень вимог частини першої статті 6 Закону № 2920-ІІІ, згідно яких справа про правопорушення розглядається в присутності представника перевізника, є безпідставними, оскільки позивачу було надано можливість забезпечити присутність представника при розгляді справи. Зважаючи на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана Постанова є правомірною і підстави для її скасування відсутні.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави відмови у задоволенні позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 286, 308, 311, 316, 321, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року у справі №380/23035/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття є остаточна та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний