Справа № 380/24299/25
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 380/24299/25 пров. № А/857/482/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Нагибайло Т.О.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідачів - не з`явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника Неїлик Галини Михайлівни, діючої на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2025р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом представника Неїлик Галини Михайлівни, діючої на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Комунального підприємства «Вододар» Бориславської міської ради, Головного управління Держспоживслужби у Львівській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок плати за воду і водовідведення, стягнення матеріальної та моральної шкоди (суддя суду І інстанції: Сидор Н.Т., час та місце постановлення ухвали суду: 17.12.2025р., м.Львів),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2025р. відмовлено в порядку п.1 ч.1 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом представника Неїлик Г.М., діючої на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Комунального підприємства /КП/ «Вододар» Бориславської міської ради /МР/, Головного управління /ГУ/ Держспоживслужби у Львівській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок плати за воду і водовідведення, стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки такий не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (а.с.40-41).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржила представник Неїлик Г.М., діюча на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі просить скасувати судову ухвалу та передати справу для вирішення питання про відкриття провадження, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які в своїй сукупності призвели до неправильної відмови у відкритті провадження в справі (а.с.43-45).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що спір має публічно-правову природу; відповідач КП «Вододар» Бориславської МР є комунальним підприємством, яке здійснює публічно значимі дії, односторонньо нараховує плату за комунальні послуги, відмовляє в перерахунку та контролі, діючи не як рівноправний контрагент, а як носій владних повноважень.

Таким чином, позивач перебуває у відносинах владного підпорядкування, що відповідає ст.19 КАС України.

Окрім цього, до участі в справі залучено ГУ Держспоживслужби у Львівській обл., через що спір пов`язаний із невиконанням контрольних функцій держави, що виключає можливість визнання його суто цивільним.

Також вважає, що спірною ухвалою порушено право позивача на доступ до суду.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та приймаючи рішення про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції висновувався тим, що в розглядуваній справі позивач оскаржує дії КП «Вододар» Бориславської МР, пов`язані з нарахуванням плати за воду та водовідведення за нормами, а не за показниками лічильника.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що такі дії відповідача порушують, зокрема, умови індивідуального договору, а також положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Таким чином, спірні правовідносини між сторонами виникли на договірних засадах, а не в зв`язку з реалізацією публічно-владних управлінських функцій, якими відповідач щодо позивача не наділений.

Відтак, спірні правовідносини мають приватноправовий характер, у зв`язку з цим спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, є правильними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 12.12.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» представник Неїлик Г.М., діюча на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати протиправними дії відповідача КП «Вододар» Бориславської МР, пов`язані з нарахуванням плати за воду та водовідведення за нормами, а не показниками лічильника; зобов`язати відповідача КП «Вододар» Бориславської МР здійснити перерахунок плати за періоди 2024 року, січень-серпень 2025 року відповідно до фактичних показників лічильника; стягнути з відповідача КП «Вододар» Бориславської МР матеріальну шкоду (переплата) в розмірі 1714 грн. та 10000 грн. моральної шкоди (а.с.1-4).

Із змісту заявленого позову слідує, що представник позивача оскаржує нарахування відповідачем КП «Вододар» Бориславської МР плати за водопостачання і водовідведення, покликаючись на недотримання вимог Законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Про комерційний облік теплової енергії водопостачання», Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 690 від 05.07.2019р.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого відбулося звернення до суду, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Звідси, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин в їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.06.2018р. (справа № 819/362/16), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як можна встановити із змісту позовної заяви, представник позивача оскаржує в судовому порядку дії відповідача КП «Вододар» Бориславської МР щодо нарахування плати за водопостачання і водовідведення за нормами, а не за фактичними показаннями лічильників.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України № 2189-VIII від 09.11.2017р. «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 цього Закону житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 ст.12 вказаного Закону визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Із установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв`язку з наданням житлово-комунальних послуг.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели рішення чи управлінські дії суб`єктів владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019р. у справі № 560/1218/15-а).

Отже, заявлений позов за своїм змістом торкається захисту права позивача на належні житлово-комунальні послуги, реальну та справедливу вартість таких послуг, а вирішення цієї справи безпосередньо зачіпає її майнові права та інтереси, як споживача житлово-комунальних послуг.

Твердження апелянта про підпорядкованість позивача і наявність у відповідача владних повноважень не відповідають приписам Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тому колегією суддів відхиляються.

Дії відповідача КП «Вододар» Бориславської МР стосовно нарахування плати за надані послуги (на підставі норм чи показів лічильника) не вважаються владно-управлінськими діями, оскільки виконуються в рамках укладених договорів про надання послуг.

Також залучення до участі в справі відповідача ГУ Держспоживслужби у Львівській обл. не наділяє розглядуваний спір ознаками публічного спору, оскільки будь-яких позовних вимог до цього відповідача не заявлено.

За правилами ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача, які спрямовані на захист права позивача як споживача житлово-комунальних послуг, повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Стосовно тверджень апелянта на порушення права на доступ до правосуддя колегія суддів враховує, що на підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (ч.1 ст.125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч.2 ст.55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (ч.1 ст.2 КАС України).

В Україні систему судів утворено згідно з положеннями ст.ст.6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (ч.1 ст.5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (ч.1 ст.18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

Системний аналіз вказаних норм Конституції та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної особи на ефективний судовий захист. При цьому адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом, зокрема, у постановах від 01.02.2022р. у справі № 640/18584/20 та від 01.09.2022р. у справі № 640/3165/22.

Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 09.09.2010р. № 19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 22-рп/2004 від 24.12.2004р.). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур). При цьому, що суд, який розглядає справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018р. у справі № 815/7121/14 та від 13.06.2018р. у справі № 816/421/17.

Звідси, твердження апелянта про порушення права позивача на доступ до суду слід вважати безпідставними.

Колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка ухвалює рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Звідси, інші зазначені представником позивача в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Неїлик Галини Михайлівни, діючої на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2025р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 380/24299/25 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного судового рішення: 06.02.2026р.