Справа № 500/6861/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2026-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 500/6861/24 пров. № А/857/7089/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Вароди Павла Борисовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.01.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Вароди Павла Борисовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Територіального управління Служби судової охорони у Тернопільській обл. про стягнення недоплаченої при звільненні додаткової винагороди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя суду І інстанції: Мірінович У.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 24.01.2025р., м.Тернопіль; дата складання повного рішення суду І інстанції: 24.01.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

15.11.2024р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Варода П.Б., діючий на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з відповідача Територіального управління /ТУ/ Служби судової охорони /ССО/ у Тернопільській обл. на користь ОСОБА_1 :

недоплачене грошове забезпечення у вигляді додаткової винагороди при звільненні з посади в розмірі 445564 грн. 52 коп.;

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.09.2024р. по день ухвалення рішення по справі (а.с.1-4).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників страви (у письмовому провадженні) (а.с.17 і на звороті).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.01.2025р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.32-34).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Варода П.Б., діючий на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.36-39).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги позивача фактично стосувалися неналежного виконання судових рішень про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення у виді додаткової винагороди, які були ухвалені судом під час проходження ним служби, так як встановлені конституційні гарантії працівника на отримання суми заробітної плати у день звільнення захищаються судом у спосіб, передбачений ст.ст.47, 116, 117 КЗпП України.

Саме такий спосіб захисту порушеного права позивача є правильним, а не в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, як це передбачено нормами ст.382 КАС України.

Відповідач ТУ ССО у Тернопільській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.36-39).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_2 прийнятий на службу до ТУ ССО у Тернопільській обл. згідно наказу № 129 о/с від 11.12.2019р. та звільнений із посади з 04.09.2024р. відповідно до наказу № 436 о/с від 02.09.2024р. (за власним бажанням) (а.с.8, 9).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.11.2023р. у справі № 500/3477/22, яке набрало законної сили 30.11.2023р., зобов`язано ТУ ССО у Тернопільській обл. здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 додаткової винагороди відповідно до вимог постанови КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», починаючи з 24.02.2022р. по 01.11.2022р.

На виконання вказаного судового рішення відповідач ТУ ССО у Тернопільській обл. видав наказ № 527 о/с від 01.12.2023р. «Про виплату додаткової винагороди» (а.с.10)

На підставі вказаного наказу позивачу нараховано додаткову винагороду, передбачену постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р., за період з 24.02.2022р. по 01.11.2022р., а саме: за лютий 2022 році у розмірі 5357 грн. 14 коп., за березень - жовтень 2022 року по 30000 грн., за листопад 2022 року 1000 грн., всього 344900 грн., що підтверджується розрахунком потреби в коштах на виплату співробітнику ТУ ССО у Тернопільській обл. (ІІІ категорія) додаткової винагороди на період дії воєнного стану з 24.02.2022р. по 01.11.2022р. (зворот а.с.10).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.04.2024р. у справі № 500/380/24, яке набрало законної сили 10.05.2024р., зобов`язано ТУ ССО у Тернопільській обл. нарахувати і виплатити ОСОБА_2 додаткову винагороду, передбачену постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 30000 грн. на місяць пропорційно до відпрацьованого робочого часу, з 02.11.2022р. по 20.01.2023р., з урахуванням проведених виплат.

На виконання зазначеного судового рішення ТУ ССО у Тернопільській обл. виданий наказ № 228 о/с від 14.05.2024р. «Про виплату додаткової винагороди» (зворот а.с.13).

На підставі вказаного наказу позивачу нараховано додаткову винагороду в розмірі 30000 грн. пропорційно з розрахунку за місяць з 02.11.2022р. по 20.01.2023р., згідно із додатком 1, а саме: за листопада 2022 року - у розмірі 29000 грн., за грудень 2022 року - у розмірі 30000 грн., за січень 2023 року - у розмірі 12903 грн. 23 коп., що підтверджується розрахунком потреби в коштах на виплату співробітнику ТУ ССО у Тернопільській обл. (ІІІ категорія) додаткової винагороди на період дії воєнного стану з 02.11.2022р. по 20.01.2023р. (а.с.14).

Окрім цього, ТУ ССО у Тернопільській обл. виданий наказ № 474 о/с від 02.11.2023р. «Про виплату додаткової винагороди співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Тернопільській області» (а.с.11).

На підставі вказаного наказу позивачу нараховано додаткову винагороду, передбачену постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 01.01.2023р. по 20.01.2023р. у розмірі 6451 грн. 61 коп., що підтверджується списком співробітників ТУ ССО у Тернопільській обл., яким виплачується додаткова винагорода за період з 01.01.2023р. по 20.01.2023р. (зворот а.с.11). При цьому, нарахування і виплата додаткової винагороди за період з 01.01.2023р. по 20.01.2023р. здійснювалася у відповідності до наказу Державної судової адміністрації /ДСА/ України № 396 від 31.10.2022р. «Про затвердження Порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану», в розмірі 10000 грн. пропорційно з розрахунку на місяць.

Під час звернення до суду представник позивача наголошував на тому, що оскільки при звільненні ОСОБА_2 зі служби відповідач не виконав зазначені судові рішення в частині фактичної виплати нарахованих сум додаткової винагороди та (як наслідок) не провів повного розрахунку при звільненні, тому такі суми слід стягнути в судовому порядку.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактично позивач просить суд стягнути із відповідача суми заборгованості невиплаченого йому грошового забезпечення, яка нарахована на виконання судових рішень. Водночас, обраний позивачем спосіб захисту по своїй суті стосується саме порядку виконання вказаного судового рішення, а не усуває юридичний конфлікт. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають вимогам закону, із таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись із цим позовом, фактично просить суд зобов`язати відповідача виконати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.11.2023р. у справі № 500/3477/22 та від 09.04.2024р. у справі № 500/380/24, на підставі яких позивачу здійснено нарахування додаткової винагороди у розмірі 445564 грн. 52 коп.

Положеннями ч.2 ст.14, ч.1 ст.370 КАС України, передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ст.373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною 5 ст.372 КАС України визначено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» (надалі - Закон № 1404-VIII).

За нормами ч.1 ст.1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 686/23317/13-а та 16.02.2019р. у справі № 816/2016/17.

Згідно ст.382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

В разі незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю, вчиненими відповідачами на виконання судових рішень у справах №№ 500/3477/22 і 500/380/24 позивач може скористатися процесуальним механізмом судового контролю та звернутися до суду першої інстанції із відповідною заявою про визнання таких рішень, дій чи бездіяльності протиправними відповідно до ст.383 КАС України, а не подавати новий адміністративний позов.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаних судових рішень порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він має право звертатися до суду в порядку ст.383 КАС України із заявами про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не шляхом подання нового адміністративного позову.

Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.02.2023р. у справі № 260/1898/22, від 16.03.2023р. у справі № 640/12697/21 та від 30.11.2023р. у справі № 420/6135/22.

У заявленій позовній заяві представник позивача наголошує на тому, що при звільненні зі служби відповідач не виплатив нараховану на виконання судових рішень суму додаткової винагороди, яка є складовою частиною грошового забезпечення.

При цьому, правовою підставою для стягнення вказаних сум представник позивача називає приписи ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Водночас, як правильно вказав суд першої інстанції, спірні суми підлягають нарахуванню та виплаті на підставі судових рішень, а звільнення позивача зі служби не призводить до їх виплати без врахування їхньої природи та механізму примусового виконання судових рішень.

Окрім цього, задоволення вимог позивача фактично призведе до подвійного стягнення спірних сум на підставі різних судових рішень (одні стосуються нарахування і виплати спірної винагороди, інше торкається стягнення невиплаченої суми при звільненні).

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до переконливого висновку про те, що вимоги про стягнення нарахованих на виконання рішень судів сум додаткової винагороди задоволенню не підлягають.

В частині вимог щодо виплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, частина друга ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування ст.117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. по справі № 821/1083/17.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020р. по справі № 813/356/16.

Отже, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст.117 КЗпП України.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019р. по справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

При цьому колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020р. у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Таким чином, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасно заявленою, оскільки відповідачем не здійснено повного розрахунку з позивачем відповідно до рішень Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.11.2023р. у справі № 500/3477/22 та від 09.04.2024р. у справі № 500/380/24 на час розгляду цієї справи, а відтак суд позбавлений можливості обрахувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_2 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Вароди Павла Борисовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.01.2025р. в адміністративній справі № 500/6861/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 06.02.2026р.