Справа № 520/25834/24
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

26 січня 2026 року № 520/25834/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бадюкова Ю.В.,

при секретарі судового засідання Трунов М.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представників:

позивача Андрусенко Д.

відповідача 1 - УСЗН Харківської РДА Лисак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )

до Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації (вул. Незалежності, 3, с. Покотилівка, Харківський район, Харківська область, 62458; фактична адреса: Григорівське шосе, 52, м. Харків, 61097, ),

Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, м-н Свободи, Держпром, 3-й під`їзд, 2 пов., )

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації (далі по тексту - відповідач 1 - УСЗН Харківської РДА), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту ГУ ПФУ, відповідач-2) в якому,з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22.12.2025 р., просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Харківської районної військової адміністрації, яка полягає у ненарахуванні і не виплаті ОСОБА_1 допомоги внутрішньо переміщеним особам у період з 01.12.2024 по 31.03.2025 та у травні 2025.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 допомогу внутрішньо переміщеним особам за період з 01.12.2024 по 31.03.2025 та за травень 2025, як особі з інвалідністю.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що періодичне припинення виплати допомоги, зокрема за спірні періоди, є протиправними та такими, що порушує його права як внутрішньо переміщеної особи, позаяк продовження виплати допомоги відповідачем-1 мала бути здійснена автоматично та без будь-якої додаткової заяви.

Також вважає, що призупинення виплати за травень 2025 року з підстави перебування ОСОБА_1 за кордоном з 04.04.2024 по 27.05.2024 р., вже здійснювалось раніше, після чого знову виплата поновлювалась. Вважає такі повторні призупинення виплат, зокрема, вчинене владним суб`єктом за травень 2025 з однієї і тієї ж підстави протиправним та таким, що вчинено з порушенням приписів чинного законодавства та постанови КМУ № 332 «Про деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам». Просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою ХОАС від 03.06.2025 р. судом вирішено подальший розгляд адміністративної справи № 520/25834/24 здійснювати за правилами загального позовного провадження.

УСЗН Харківської РДА надано до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що твердження позивача про протиправність дій є хибним, оскільки у період з 04.04.2024 по 27.05.2024 р., тобто більше 30 днів підряд перебував за кордоном, а тому позивачу правомірно було припинено грошову допомогу на проживання внутрішньо переміщеній особі у зв`язку з перетинанням державного кордону, що відповідає приписами постанови КМУ № 709 від 11.07.2023 та постанови КМУ № 332 від 20.03.2022 року.

У подальшому у письмових поясненнях від 19.06.2025 року (заява про долучення документів до матеріалів справи) відповідач-1 пояснив, що позивачу призупинено виплату з серпня 2024 року на підставі верифікації Мінфін «Перебування за кордоном», а згідно заяви позивача від 26.06.2024 йому було призначено допомогу з 01.06.2024 по 30.11.2024 та 17.01.2025 виплачено кошти за серпень- листопад 2024 року, автоматичного продовження допомоги не відбулося.

Згідно заяви від 04.04.2025 призначено допомогу ВПО на період з 01.04.2025 по 30.09.2025 у розмірі 3000,00 грн. щомісячно, нараховано до виплати кошти за квітень 2025 року кошти державної допомоги будуть виплачені після надходження фінансування з державного бюджету, на поточний рахунок, який відкрито у відділенні вказаного банку.

Центральним апаратом Мінсоцполітики припинено виплату з серпня 2024 р. на підставі верифікації Мінфін «Перебування за кордоном» (за даними системи «Аркан» Державної прикордонної служби України) ОСОБА_1 , отримувач допомоги ВПО, перебував за кордоном з 04.04.2024 по 27.05.2024 включно, що є більш 30 календарних днів підряд.

13.06.2025 року ОСОБА_1 особисто в приміщені управління написав заяву (додається) що він дійсно перебував за кордоном більше 30 днів (з 04.04.2024 по 27.05.2024).

Тому, дії управління є законними, позов до управління є безпідставним. На даний час ОСОБА_1 поновлено виплату допомоги.

14.10.2025 року ГУ ПФУ надало відзив на позов у якому зазначено, що за зверненням від 26.04.2024 до органів соціального захисту населення ОСОБА_1 призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.06.2024 по 30.11.2024 в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, рішення від 03.07.2024 №50000-5-2.

За наступним зверненням від 04.04.2025 до органів соціального захисту населення ОСОБА_1 призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.04.2025 по 30.09.2025 в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, рішення від 04.04.2025 р. №50000-5-1.

За результатом верифікації Міністерства фінансів України дану допомогу призупинено з 01.05.2025, причина блокування: перебування за кордоном.

За зверненням від 04.06.2025 до органів соціального захисту населення допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам Позивачу призначено з 01.06.2025 по 30.11.2025 в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, рішення від 04.06.2025 №50000-5-2.

Згідно «Єдиної інформаційної системи соціальної сфери» (ЄІССС) по гр. ОСОБА_1 наявне рішення про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам №50000-5-2, період дії рішення з 01.06.2025 по 30.11.2025.

В зв`язку з вище викладеним, вважаємо, що Позивачу було припинено виплату допомоги на законних підставах (не проходження верифікації).

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав та мотивів, наведених у позовній заяві, уточненій позовній заяві та письмових поясненнях.

Представники відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні з підстав недоведеності та необгрунтованості заявлених позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , с пенсіонером, особою з інвалідністю 3 групи та внутрішньо-переміщеною особою. Група інвалідності була встановлена з 16.05.2017 безстроково.

Згідно копії довідки про доходи № 272327 ГУ ПФУ в Харківській області розмір пенсії позивача за січень-лютий 2023 р 3110, 66 грн., а з березня по грудень 2023 3689, 13 грн.

Як внутрішньо переміщена особа позивач був зареєстрований з 14.03.2024 по 26.06.2024 за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначені обставини підтверджуються копіями: пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , довідки про взяття на облік ВПО від 26.06.2024 р. №6324-.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 14.03.2024 останньому призначено допомогу ВПО на період з 01.03.2024 по 31.08.2024 у розмірі 3000,00 грн. щомісячно та виплачено кошти за березень-липень 2024 року.

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/55311-25-Вих від 04.07.2025 ОСОБА_1 перетинав державний кордон України на виїзд 04.04.2024, на в`їзд 27.05.2024 р. через пункт пропуску «Шегині».

З 26.06.2024 позивача взято на облік внутрішньо переміщеною особою за фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

За заявою ОСОБА_1 від 26.06.2024 позивачу, згідно рішення від 03.07.2024 №50000-5-2, призначено допомогу ВПО на період з 01.06.2024 по 30.11.2024 у розмірі 3000,00 грн. щомісячно.

З серпня 2024 ОСОБА_1 призупинено виплату допомоги у зв`язку з тим, що за даними системи «Аркан» Державної прикордонної служби України) ОСОБА_1 , отримувач допомоги ВПО, перебував за кордоном з 04.04.2024 по 27.05.2024 включно, що є більш 30 календарних днів підряд.

Позивачу було виплачено, з урахуванням раніше отриманих сум, допомогу за червень-липень 2024 у повному обсязі, а також 17.01.2025 р. - суми допомоги за період з серпня по листопад 2024 у розмірі 12000. 00 грн.

У період з 01.12.2024 по 31.03.2025 р. виплата позивачу не здійснювалась.

На заяву позивача листом від 14.04.2025 Харківською районною військовою адміністрацією було повідомлено, що автоматичного продовження допомоги ВПО, що була призначена за заявою від 26.06.2024 не відбулось.

У зв`язку з чим позивач звернувся із заявою про призначення допомоги ВПО від 04.04.2025, яка була призначена з 01.04.2025 по 30.09.2025 у розмірі 3000.0 грн. щомісячно як особі з інвалідністю.

15.04.2025 на банківський рахунок позивачем отримано виплату допомоги у розмірі 3000.00 грн.

Через те, що позивачем не було отримано виплати ВПО за період з грудня 2024 по березень 2025 включно та за травень 2025 року, останній звертався із заявами до відповідача-1 від 29.05.2025 та від 04.06.2025, в яких просив повідомити причини припинення виплат.

Листами від 03.06.2025 №Л-559 та від 10.06.2025 № 2793ВС відповідачем-1 фактично не було повідомлено про причини автоматичного не продовження допомоги ВПО та невиплати допомоги ВПО за період з грудня 2024 по березень 2025, а також із вказаних листів позивача було повідомлено, що з травня 2025 виплати допомоги були припинені на підставі перебування ОСОБА_1 за кордоном більше 30 календарних днів підряд у період з 04.04.2024 по 27.05.2024 р.

ОСОБА_1 , вважаючи, що оскільки не покидав межі України у 2025 році та має право на автоматичне продовження виплати допомоги ВПО на один шестимісячний період без додаткового звернення, вважаючи бездіяльність відповідача щодо не продовження автоматично виплат допомоги ВПО за період з грудня 2024 по березень 2025 включно та припинення виплат допомоги ВПО у травні 2025 протиправними та такими, що порушує його права, звернувся до суду за захистом порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб" внутрішньо перемішеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

За приписами ч.ч. 1 та 2 зазначеного Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Механізм надання допомоги на проживання внутрішньо перемішеним особам передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року №332 "Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам", якою затверджений Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо перемішеним особам (далі - Порядок №332, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Допомога призначається для забезпечення соціальної підтримки внутрішньо переміщених осіб із числа незахищених верств населення та стимулювання до працевлаштування внутрішньо переміщених осіб працездатного віку.(абз. 2 п. 1 Порядку).

За змістом п. 2 Порядку № 332 з 1 серпня 2023 р. допомога призначається на шість місяців внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця внутрішньо переміщеній особі або уповноваженій особі на внутрішньо переміщену особу у випадку недієздатності отримувача або дитину (далі - уповноважена особа) у такому розмірі: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень.

Допомога призначається на кожну внутрішньо переміщену особу (далі - отримувач), відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.

Абзацом першим пункту 4 Порядку встановлено, що для призначення допомоги внутрішньо переміщена особа або уповноважена особа подає заяву про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за формою згідно з додатком 1 (далі - заява). Така заява подається структурному підрозділу з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної (військової) адміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради (далі - орган соціального захисту населення) або уповноваженій особі виконавчого органу сільської, селищної, міської ради чи центру надання адміністративних послуг за місцем обліку внутрішньо переміщеної особи із використанням функціоналу Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (за технічної можливості) та електронних систем Мінсоцполітики.

Згідно з абзацами 2 та 3 п. 8 Порядку №332 нарахування та виплата допомоги уповноваженій особі або отримувачу припиняється та більше не призначається/поновлюється починаючи з місяця, що настає за місяцем, в якому стало відомо щодо її повернення до покинутого місця проживання, або з місяця виїзду за кордон на постійне проживання, або з місяця, що настає за місяцем, у якому строк перебування за кордоном перевищує 30 календарних днів підряд чи 60 календарних днів сукупно протягом шестимісячного періоду отримання допомоги, або 60 та 90 календарних днів відповідно, в разі прийняття рішення про збільшення зазначеного строку за наявності обґрунтованих причин.

Обґрунтованими причинами вважаються службове відрядження, оздоровлення дітей, супроводження дітей під час участі в міжнародних змаганнях або участь у відповідних змаганнях, стажування, навчання, лікування, реабілітація, хвороба особи або члена сім`ї, смерть членів її сім`ї та родичів, догляд за хворою дитиною віком до 18 років, відвідування закладів охорони здоров`я, судових та правоохоронних органів, через які особа не за власним бажанням могла бути відсутньою за місцем проживання/перебування, що підтверджується документально.

Згідно з п. 12. вказаного порядку облік внутрішньо переміщених осіб ведеться відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312).

Пунктом 13 Порядку № 332 передбачено, що особам, які мають право на виплату допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2023 р. № 709 Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб (Офіційний вісник України, 2023 р., № 69, ст. 3990), та особам/сім`ям, які є отримувачами допомоги відповідно до цього Порядку, особам, які перемістилися з територій, включених до переліку територій, щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації та (або) у яких житлове приміщення знищене або пошкоджене (до ступеня непридатного для проживання), та особам, які отримували допомогу та відмовилися від неї/ яким вона була припинена, та (або) яких було знято з обліку як внутрішньо переміщених осіб, у разі повернення осіб до покинутого місця проживання, з якого здійснилося переміщення, та повторного взяття на облік як внутрішньо переміщених осіб її виплата може бути продовжена ще на один шестимісячний період за умови їх відповідності критеріям, зазначеним у пунктах 7, 7-1, 13-1-13-4 цього Порядку.

Згідно з абзацами 1 та 2 п. 13-1 Порядку № 332 виплата допомоги продовжується на другий шестимісячний період автоматично непрацездатним особам, зокрема які досягли пенсійного віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, та отримують пенсію, розмір якої не перевищує чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня року, в якому приймається рішення про призначення допомоги.

У разі коли особі не було продовжено виплату допомоги автоматично, але вона належить до категорій осіб, визначених абзацами другим - четвертим цього пункту, їй може бути призначено допомогу за заявою (абз. 5 п. 13 Порядку № 332).

Пунктами 23 та 24 Порядку № 332 передбачено, що для підтвердження актуальності права уповноваженої особи та отримувачів на продовження отримання допомоги Мінсоцполітики щомісяця забезпечує передачу Мінфіну засобами електронної інформаційної взаємодії інформації отримувачів для проведення поточної верифікації відповідно до Закону України Про верифікацію та моніторинг державних виплат.

За результатами проведеної верифікації отримувачів Мінфіном передаються рекомендації Мінсоцполітики для подальшого завантаження до електронних систем Мінсоцполітики із використанням функціоналу Єдиної системи.

У разі успішного проходження верифікації інформації отримувачів допомога продовжується автоматично із використанням функціоналу Єдиної системи.

У разі виявлення невідповідності вимогам цього Порядку за результатами верифікації та відомостей, відображених в Єдиній системі, в Єдиній системі формується відповідний статус із зазначенням критеріїв, наведених у пунктах 7, 7-1 і 8 цього Порядку, які порушено. За наявності технічної можливості інформація про підстави відмови у призначенні/ продовженні виплати допомоги та порядок оскарження рішення повідомляється уповноваженій особі або отримувачам із застосуванням засобів електронного сповіщення Єдиної системи, засобами мобільного зв`язку або органу соціального захисту населення, який призначає допомогу на проживання, шляхом надсилання повідомлення з використанням засобів поштового/електронного зв`язку.

У разі надання Мінфіном за результатами верифікації рекомендацій щодо уточнення окремих даних для визначення права внутрішньо переміщеної особи на призначення/продовження виплати допомоги відповідні рекомендації засобами Єдиної системи передаються органу соціального захисту населення, який призначив допомогу. Орган соціального захисту населення опрацьовує рекомендації, надані за результатами верифікації засобами електронних систем Мінсоцполітики, та у разі виявлення відповідності отримувачів будь-якому з критеріїв, визначених пунктами 7, 7-1 і 8 цього Порядку, припиняє виплату з місяця, що настає за місяцем виникнення обставин, що впливають на право отримання допомоги.

З аналізу вказаних норм Порядку убачається наявність у позивача права на автоматичне продовження виплати вже призначеної допомоги на другий шестимісячний період без подання відповідної заяви на продовження. Доказів наявності підстав для її не продовження ОСОБА_1 відповідачами до суду не надано, а судом під час розгляду справи не встановлено.

Підстав для припинення права на автоматичне продовження виплати вже призначеної допомоги на другий шестимісячний період без подання відповідної заяви на її продовження приписи зазначеної постанови не містять. Водночас, позивач мав законні сподівання на її автоматичне отримання продовження без прибуття та подання відповідної заяви до владного суб`єкта.

Відповідачами, як на звернення позивача так і до суду не було надано пояснень щодо наявності підстав та законності припинення права ОСОБА_1 на автоматичне продовження виплати.

Водночас УСЗН наполягало на тому, що позивач у разі її автоматичного не продовження, мав право подати відповідну заяву про її призначення.

Суд не приймає до уваги таке твердження оскільки, позивач, як отримувач зазначеної допомоги мав право та розраховував на її отримання без подання нової заяви та автоматичне продовження отримання виплати і, як наслідок,- безперервне отримання вказаної допомоги два підряд шестимісячних періоди, тобто протягом одного року, а відтак припинення зазначеного права позивача не відповідає принципу верховенства права та правової визначеності.

Крім того, поняття «призначення» допомоги та «автоматичне продовження» допомоги є різними за суттю та правовим формулюванням поняттями.

Суд відзначає, що ч.ч. 1 та 4 ст. 41 Конституції закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно абзацу четвертому підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення КСУ від 11 червня 2020 року № 7-р/2020 основною вимогою до законодавства є його відповідність критеріям і принципам, установленим у Конституції України, зокрема принципові верховенства права; верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020).

Верховенство права як нормативний ідеал для кожної системи права і як універсальний та інтегральний принцип права потрібно розглядати, зокрема, у контексті такої засадничої його складової, як принцип юридичної визначеності.

Згідно з абзацом четвертим підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 - у контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов юридичної дійсності та його впевненість у своєму юридичному становищі, а також захист від свавільного втручання держави.

У абзаці 2 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення КСУ від 5 червня 2019 року № 3-р(I)/2019 юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях (legitimate).

Принцип юридичної визначеності є істотно важливим у питаннях дієвості верховенства права (правовладдя); одним зі складових елементів загального принципу юридичної визначеності є вимога (як принцип) передбачності приписів права [друге речення абзацу першого, перше речення абзацу другого підпункту 2.1.1 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020]».

У доповіді про правовладдя Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційська комісія), ухваленої на її 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були зрозумілими й точними, а також, щоб їхньою метою було забезпечення передбачності ситуацій та правовідносин; юридична визначеність також означає, що держава загалом повинна додержувати взятих на себе зобов`язань щодо людей або виконувати їм обіцяне [поняття „виправданого (легітимного) очікування]» .

«У принципі правомірних (легітимних) очікувань виражено ідею, що органи публічної влади повинні додержувати не лише приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань; перешкоди для дієвого виконання приписів актів права можуть виникати не лише внаслідок незаконної чи недбалої дії з боку органів державної влади, а й через те, що якість законодавства унеможливлює таке виконання; тому надзвичайно важливим є те, щоб іще до ухвалення приписів актів права було здійснено їх оцінювання на предмет можливості практичного виконання та після їх ухвалення було здійснено перевірку на предмет того, чи їх може бути застосовано або ж чи їх застосовано у дієвий спосіб; це означає, що коли йдеться про верховенство права (the), то має здійснюватись оцінювання законодавства ех та ех post» [Спеціальне дослідження Європейської комісії „За демократію через право (Венеційська комісія) „Мірило правовладдя.

Згідно з критерієм якості приписи права мають бути доступними для заінтересованої особи, яка могла б передбачати наслідки їх застосування щодо себе, та не суперечити принципові верховенства права» (рішення у справі Kruslin v. France від 24 квітня 1990 року (заява № 11801/85), рішення у справі Фельдман проти України (№ 2)/Feldman v. (№ 2) від 12 січня 2012 року (заява № 42921/09).

Стосовно підстав для призупинення позивачу допомоги уперше з серпня 2024 та у травні 2025 року вдруге, через його перебуванням за кордоном з 04.04.2024 по 27.05.2024 включно, що є більш 30 календарних днів підряд суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось судом вище, згідно з абзацами 2 п. 8 Порядку №332 нарахування та виплата допомоги уповноваженій особі або отримувачу припиняється та більше не призначається/поновлюється з місяця, що настає за місяцем, у якому строк перебування за кордоном перевищує 30 календарних днів підряд.

В порушення вказаної норми відповідачем -1 вже у травні 2025 повторно, з однієї і тієї ж підстави, припинено виплату допомоги.

При цьому відповідачами до суду не надано, а судом під час розгляду справи не добуто належних та допустимих, достатніх та достовірних у розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ доказів перетину позивачем кордону у 2025 році, а також наявності у владних суб`єктів повноважень стосовно повторного припинення виплати допомоги за одним і тим же фактом перебування позивача за кордоном.

Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи -позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

У пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» ЄСПЛ зазначив, що порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Констатація порушення прав фізичної особи внаслідок дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень без зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, не призводить до захисту порушених прав, оскільки не передбачає способу чи механізму їх відновлення, що суперечить меті адміністративного судочинства, а саме ефективному захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як йшлося вище, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції можливий за наявності двох обов`язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відсутність бажаного результату виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки бажаний результат встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

Суд враховує, що приписами пункту 1 Переліку видів державної соціальної допомоги, соціальної стипендії, призначення та виплата яких здійснюються органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою КМУ № 765 від 25.06.2025 р. до зазначеного виду віднесена допомога на проживання внутрішньо переміщеним особам, через що суд погоджується із вимогами позивача стосовно наявності підстав для обтяження Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області обов`язком з виплати позивачу допомоги внутрішньо переміщеним особам за період з 01.12.2024 року по 31.03.2025 року та за травень 2025 року, як особі з інвалідністю.

Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації (вул. Незалежності, 3, с. Покотилівка, Харківський район, Харківська область, 62458; фактична адреса: Григорівське шосе, 52, м. Харків, 61097, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, м-н Свободи, Держпром, 3-й під`їзд, 2 пов., ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Харківської районної адміністрації, яка полягає у не нарахуванні і не виплаті ОСОБА_1 допомоги внутрішньо переміщеним особам у період з 01.12.2024 по 31.03.2025 та у травні 2025 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, м-н Свободи, Держпром, 3-й під`їзд, 2 пов., ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) допомогу внутрішньо переміщеним особам за період з 01.12.2024 року по 31.03.2025 року та за травень 2025 року, як особі з інвалідністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 04 лютого 2025 року.

Суддя Бадюков Ю.В.