Справа № 600/5835/24-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2026-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/5835/24-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Брезіна Т.М.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

05 лютого 2026 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Смілянця Е. С. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2024 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області від 03.12.2024, про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії ІН НОМЕР_1 , видана 12.11.2018, строком дії «безстроково».

Також, позивач просив зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 13.05.2025 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області №7301.4/17355-24 від 03.12.2024 року, про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну №7301.4/11751-18 від 17.08.2018 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн відповідно до квитанції від 13.12.2024.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 11.05.1999 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Сучаві, країна Румунія, батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.8-9).

У 2018 році позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Новоселицького відділу УДМС у Чернівецькій області із заявою про надання дозволу йому на імміграцію, оскільки його мати, ОСОБА_4 , є громадянкою України. (а.с.10-11).

Після проведення перевірок, у зв`язку із не виявленням підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію УДМС у Чернівецькій області позивачу 17.08.2018 надано дозвіл на імміграцію в Україну та 12.11.2018 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 . (а.с.5).

У зв`язку із досягнення 25-річного віку, 30.11.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про обмін посвідки на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 12.11.2018.

У відзиві на позовну заяву УДМС в Чернівецькій області вказані наступні обставини.

УДМС у Чернівецькій області було надіслано лист від 31.10.2024 №7301.4/15834-24 до сектору з питань громадянства УДМС у Чернівецькій області, щодо перевірки належності/неналежності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до громадянства України.

Згідно відповіді, наданої сектором з питань громадянства УДМС у Чернівецькій області від 05.11.2024 №7301.14/16026-24, встановлено, що мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (після шлюбу ОСОБА_5 ) є громадянкою України згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001, в тому числі на момент народження дитини ОСОБА_1 , та документована паспортом громадянина України НОМЕР_4 , виданим 27.11.2000 р. Новоселицьким РВ УМВС України в Чернівецькій області у зв`язку зі зміною прізвища замість паспорта НОМЕР_5 , виданого 15.03.1996 Новоселицьким РВ УМВС в Чернівецькій області.

З питання виїзду на постійне проживання за кордон ОСОБА_6 не зверталася, постійно проживає та зареєстрована за адресою: с. Магала Чернівецького району (колишній Новоселицький) з 28.11.2000. Ураховуючи викладене ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України згідно статті 13 Закону України «Про громадянство України» від 08.10.1991 року в редакції 1997 року з дня народження.

У зв`язку з викладеними обставинами, відповідач виніс рішення про визнання недійсним дозволу на імміграцію №7301.4/11751-18 від 17.08 2018 на підставі п.1 ч.1 ст.12-1 Закону України «Про імміграцію». (а.с.12).

Не погоджуючись з вказаним рішенням та діями відповідача, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що на підставі наданого дозволу на імміграцію позивачу 12 листопада 2018 року видано посвідку на постійне проживання в Україні.

При наданні дозволу на імміграцію у 2018 році, Управління Державної міграційної служби Чернівецькій області проводило перевірку матеріалів справи щодо надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило, надало дозвіл на імміграцію, а пізніше посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Відповідач у відзиві, обґрунтовуючи правомірність прийнятого рішення від 03.12.2024 року про скасування дозволу на імміграцію, посилається на те, що ОСОБА_1 є громадянином України відповідно до ст. 13 Закону України «Про громадянство» від 08.10.1991 року, в редакції 1997 року, вважаючи, що заявник надав про себе свідомо неправдиві відомості, приховавши свою належність до громадянства України.

З цього приводу суд першої інстанції зазначив, що Закон України «Про громадянство» № 1636-XII від 08.10.1991 року, на який посилався відповідач, втратив чинність 01.03.2001, тому доводи відповідача про те, що позивач є громадянином України за походженням, суд вважає необґрунтованими.

Крім того, згідно із пунктом 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає відповідно до законодавства рішення про встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства України та їх скасування.

Саме відповідач як суб`єкт владних повноважень має відомості щодо громадян Україні і доводи про те, що під час надання дозволу на імміграцію в Україну позивач не повідомив відомості, які в силу повноважень органу мають бути у володінні самого органу, є неспроможними. Доказів того, що позивач є громадянином України, підтверджене відповідними документами, суду надано не було.

З урахуванням встановлених обставин по справі, суд першої інстанції вважає дії відповідача непослідовними зважаючи на те, що відповідачем у 2018 році надано ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання, а в грудні 2024 року, коли особа звернулась із заявою про обмін посвідки, скасував дозвіл на імміграцію в Україну, хоча обставини надання такого дозволу не змінились. Також суд першої інстанції зауважив, що відповідач, викладаючи свою позицію у відзиві на позовну заяву, не заперечує факту наявності у позивача громадянства Румунії.

Отже, із вказаного у ст. 12-1 Закону України «Про імміграцію» переліку підстав для визнання недійсним рішення про надання дозволу на імміграцію відсутні підстави, які б надавали відповідачу право на скасування дозволу на імміграцію щодо позивача.

Крім того, рішення про скасування дозволу на імміграцію має ґрунтуватися на ретельній, об`єктивній та всебічній перевірці, яка проводиться компетентним органом на підставі обґрунтованого висновку. Якщо така перевірка вже була здійснена уповноваженим органом під час первинного розгляду питання про надання дозволу на імміграцію, і порушень виявлено не було, то подальші твердження про порушення вимог законодавства мають бути належним чином обґрунтовані та підтверджені, інакше - вони не можуть бути підставою для скасування дозволу.

При перевірці рішення суб`єкта владних повноважень суд з`ясовує, чи прийнято воно у відповідності до норм чинного законодавства, та у спосіб, визначений діючим законодавством, передбачений Конституцією України та законами України, з використанням повноважень з метою з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце досягнення розумного балансу, між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача.

Суд першої інстанції констатував, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення не було дотримано принципу пропорційності, який, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього, що в свою чергу також є підставою для визнання рішення протиправним і його скасування.

Щодо позовних вимог повторно розглянути заяву позивача, суд першої інстанції зазначив, що законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження).

Таким чином, суд першої інстанції погодився із обраним позивачем способом захисту порушеного права та зобов`язує Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

З урахуванням того, що відповідачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено наявності підстав, передбачених статтею 12-1 Закону України "Про імміграцію" для прийняття уповноваженим органом рішення, суд вважає, що спірне рішення від 03.12.2024 №7301.4/17355-24 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну №7301.4/11751-18 прийняте відповідачем необґрунтовано, непослідовно, без врахування всіх обставин справи.

З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції не встановлено жодних підстав для визнання недійсним дозволу на імміграцію, в тому числі також, під час судового розгляду відповідачем не було надано доказів, які б підтверджували законність прийнятого міграційною службою рішення. Разом з тим, станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Положенням частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначають, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Згідно з статті 11 Закону України «Про імміграцію», особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Відповідно до приписів статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Також, як передбачено ст.12-1 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію визнається недійсним органом, що його надав, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності;

2) з`ясується, що його надано на підставі документів, що не підтверджують законність перебування/тимчасового проживання на території України на дату подання документів на отримання дозволу на імміграцію або наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або документів, що підтверджують підстави, які припинилися.

У разі визнання недійсним дозволу на імміграцію визнається недійсною посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Відповідно до ст.13, 14 Закону України "Про імміграцію" особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено у Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (надалі - Порядок № 1983).

Так, пунктом 21 Порядку № 1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Згідно пункт 23 Положення № 1983 про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Отже, з системного аналізу вище окреслених законодавчих приписів, зокрема, Закону України «Про імміграцію», та положень Порядку № 1983, вбачається, що, дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, окреслених у статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з пунктом 1 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Пунктом 64 Порядку № 321 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»;

2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

3) в інших випадках, передбачених законом.

Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу / територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування (пункт 65 Порядку № 321).

Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття (пункт 66 Порядку № 321).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, відповідач послався на п.1 ч.1 ст.12-1 Закону України "Про імміграцію", тобто за наявності підстав, що дозвіл надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

Разом з цим, жодної норми іншого закону України, якою б конкретизувалася причину скасування дозволу на імміграцію відповідачем не зазначено та не вказав, які саме причини стали підставою для скасування дозволу.

Відтак, рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію з підстав, передбачених пп.1 ч.1 ст.12-1 Закону № 2491-III, без наведення прямої норми іншого закону або обґрунтованої та доведеної підстави, яка чітко регламентує причини щодо скасування даного рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Схожа правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №813/119/16, від 26.05.2020 у справі № 815/6555/16, від 16.01.2019 у справі №808/9121/15, від 07.05.2020 у справі № 420/6652/18, від 25.11.2020 у справі №810/916/16.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст.12-1 Закону України "Про імміграцію".

Колегія суддів зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У той же час, зі змісту спірного рішення не вбачаються будь - які мотиви, пов`язані з необхідністю його прийняття в інтересах національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі "Йогансен проти Норвегії" (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 1001- 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

Також, колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено, що позивач є громадянином України та не є громадянином іншої держави.

Єдине посилання в апеляційній скарзі на абз.1 ст.7 ЗУ "Про громадянство України" (особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України), не може слугувати беззаперечною підставою для встановлення, що особа ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент звернення до відповідача дійсно є громадянином України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу, відповідачем не надано беззаперечних доказів, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент звернення до відповідача дійсно є громадянином України.

Також, колегія суддів зауважує, що доводи апелянта в межах ЗУ "Про громадянство України" №2553-ІІІ були зазначені відповідачем лише в межах апеляційної скарги.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності підстав, передбачених статтею 12-1 Закону України "Про імміграцію" для прийняття уповноваженим органом рішення, суд вважає, що спірне рішення від 03.12.2024 №7301.4/17355-24 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну №7301.4/11751-18 прийняте відповідачем необґрунтовано, непослідовно, без врахування всіх обставин справи.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Смілянець Е. С. Полотнянко Ю.П.