Справа № 495/770/26
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2026-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 рокуСправа № 495/770/26
Номер провадження 2-а/495/30/2026

Суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Мишко В.В. дослідивши матеріали за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла справа №495/770/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання до вчинення дій.

Дослідивши матеріали справи, суддя доходить висновку, що розгляд даних позовних вимог не належить до компетенції Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, як адміністративного суду, з огляду на наступне.

Позивач у своїй адміністративному позові просить: визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо внесення відомостей про порушення правил військового обліку з боку гр. ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 виключити відомості про порушення правил військового обліку з боку гр. ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та повідомити органи Національної поліції України про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення гр. ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь гр. ОСОБА_1 сплачений судовий збір.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно статті 2, частини першої 1 статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення.

Статтею 20 КАС України визначено розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів.

Окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частинами першою та третьою цієї статті.

Згідно п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Таким чином, з огляду на положення п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, ІНФОРМАЦІЯ_4 , як орган військового управління, є суб`єктом владних повноважень, які наділені певними повноваженнями, необхідними для виконання завдань та функцій держави, що покладені на нього.

Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів це інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази наявності адміністративної справи, або прийняття суб`єктом владних повноважень рішення у справі про адміністративне правопорушення стосовно позивача, зокрема постанови про притягнення до адміністративної відповідальності або накладення адміністративного штрафу, правомірність якого може бути переглянута за особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначеними статтею 286 КАС України.

З матеріалів справи в даному випадку, також не вбачається, що позивачем оскаржуються дії суб`єктів владних повноважень саме по вжиттю заходів забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення, передбачених ст. 260 КУпАП.

З огляду на вище наведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються, оскарження дій ІНФОРМАЦІЯ_1 , як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, та направлені на захист порушеного саме в публічно-правових відносинах права позивача, тому розгляд таких вимог повинен здійснюватися окружним адміністративним судом.

Місцевий суд позбавлений можливості ухвалити рішення по суті заявлених позовних вимог, адже спори, які мають розглядатися у порядку статті 286 КАС України стосуються виключно оскарження постанов (рішень) у справах про адміністративні правопорушення.

Враховуючи предмет позовних вимог у цій справі, вказаний спір предметно підсудний окружному адміністративному суду, а не місцевому загальному суду як адміністративному суду.

Зазначена позиція суду узгоджується із актуальною практикою за даною категорією справ, яка висловлена П`ятим апеляційним адміністративним судом у постановах від 14 листопада 2025 року у справі № 420/29734/25, від 20 листопада 2025 року у справі № 420/29041/25, від 21 листопада 2025 року у справі №420/25076/25, та від 24 листопада 2025 року у справі № 420/25983/25.

Отже, адміністративна справа за даним адміністративним позовом за предметною юрисдикцією адміністративних справ не підсудна Білгород-Дністровському міськрайонному суду Одеської області як адміністративному суду.

Крім того, Верховний Суд у листі №52/0/58-26 від 15 січня 2026 року зазначив, під час розгляду матеріалів Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не встановив підстав для визнання цих справ такими, що розглянуті з порушенням предметної підсудності, водночас відмовив у відкритті касаційного провадження або повернув касаційні скарги з інших правових підстав (зокрема, це ухвали від 10 лютого 2025 року в справі № 560/9615/24 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125046381); від 25 вересня 2025 року в справі № 260/8402/24 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/130513563); від 23 жовтня 2025 року в справі №400/3648/25 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/131264738); від 23 жовтня 2025 року в справі № 260/8400/24 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/131264640); від 24 жовтня 2025 року в справі № 560/11256/25 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/131281857); від 04 грудня 2025 року в справі №400/2559/25 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/132335002); від 30 грудня 2025 року в справі №400/5725/25 (https://reyestr.ourt.gov.ua/Review/133024485) та інших).

З огляду на викладене вбачається, що судова практика в справах, предметом спору в яких є визнання протиправними дій щодо звернення до органів Національної поліції з метою доставлення громадян до ТЦК як осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення; визнання протиправними дій посадових осіб ТЦК щодо внесення відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про порушення фізичною особою - позивачем правил військового обліку; звернення до органів Національної поліції з метою доставления фізичної особи - відповідача до ТЦК і зобов`язання посадових осіб ТЦК вилучити або виправити такі відомості у реєстрі, є усталеною та такою, що не викликає дискусій щодо визначення предметної підсудності цих справ.

Одночасно судом ураховується, що у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» зазначено, що у разі відкриття провадження в адміністративній справі без дотримання правил предметної підсудності суд повинен передати справу на розгляд адміністративного суду, якому вона підсудна, незалежно від того, на якій стадії розгляду справи виявлено порушення правил цієї підсудності, оскільки суд, який відкрив провадження у справі з таким порушенням, не є компетентним у її розгляді. Порушення правил предметної підсудності є підставою для скасування рішень судів нижчих інстанцій з направленням справи на новий розгляд до належного суду.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 26 серпня 2019 року при розгляді справи №855/364/19 виснувала, що визначення компетентного суду для розгляду адміністративної справи провадиться, серед іншого, залежно від предмета публічно-правового спору або його суб`єктного складу, територіальних меж юрисдикції певного суду, функцій при розгляді справи, які виконує певний суд судової системи.

Правильне визначення компетентного суду для розгляду і вирішення адміністративної справи має значення для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення в адміністративній справі.

Якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду тієї самої інстанції справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ, встановленої статтею 30 КАС.

Таке рішення суду свідчить про виконання вимог процесуального закону щодо забезпечення дієвості і обов`язковості положень інституту підсудності адміністративних справ і є реалізацією гарантії кожного на розгляд справи судом, встановленим законом.

За правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 855/306/19 (провадження № А/9901/232/19) належним і компетентним судом, у розумінні процесуального закону, є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил територіальної, інстанційної та предметної підсудностей.

Крім того, відповідно до статті 318 КАС України, рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу.

Отже, норма стосовно предметної юрисдикції має імперативний характер, порушення правил якої відповідно до ст. 318 КАС України є безумовною підставою для скасування судового рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що прийняття справи в порушення предметної юрисдикції справи, може бути наслідком порушення прав та інтересів заявника на розгляд його заяви «неналежним судом» та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині забезпечення права на справедливий на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, а ухвалення рішення суду судом з порушенням правил юрисдикції тягне за собою скасування прийнятого судом рішення та направлення справи компетентному суду.

Згідно п.2, 3.ч.1.ст. 29 КАС України, суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо: при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; після відкриття провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Частинами 5, 8 статті 29 КАС України передбачено, що питання про передачу адміністративної справи, крім випадків, визначених пунктами 4-6 частини першої цієї статті, розглядається судом у порядку письмового провадження або, за ініціативою суду, в судовому засіданні.

За таких обставин, суддя зазначає, що пред`явлені позовні вимоги не відносяться до предметної юрисдикції місцевого загального суду, як адміністративного суду, а підлягають розгляду саме окружним адміністративним судом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.7, 20, 29, 30 КАС України,

ПОСТАНОВИВ :

Матеріали адміністративної справи № 495/770/26 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , передати за предметною юрисдикцією на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду (65000, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд. № 14).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повної ухвали суду.

Суддя Віталій МИШКО