Справа № 380/24236/24
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2026-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 380/24236/24 пров. № А/857/108/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання: Кулабухової М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року, головуючий суддя Андрусів У.Б., ухвалене о 15:34 год. у м. Львів, повний текст якого складено 21.11.2025 року, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мартін Енерджі Груп» до Головного управління ДПС у Львівській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державної служби України з питань праці, Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, Державної інспекції архітектури та містобудування України, про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ТзОВ «Мартін Енерджі Груп» звернулося в суд з позовом до ГУ ДПС у Львівській області, треті особи: Державна служби України з питань праці, Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, Державна інспекція архітектури та містобудування України в якому просило визнати протиправним та скасувати розпорядження Головного управління ДПС у Львівській області №842-РЛ від 15.11.2024 року про відмову у видачі ліцензії ТОВ «Мартін Енерджі Груп»; зобов`язати Головне управління ДПС у Львівській області видати ТОВ «Мартін Енерджі Груп» () ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним за адресою: Львівська обл., Стрийський р-н., с. Добряни, вул. Нижанківського, буд. 24 на підставі поданої заяви із вхідним номером №36287/АП від 28.10.2024 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що на переконання позивача, ним подано повний перелік документів для отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, розпорядження ГУ ДПС у Львівській області про відмову у видачі ліцензії є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано розпорядження Головного управління ДПС у Львівській області №842-РЛ від 15.11.2024 року про відмову у видачі ліцензії Товариству з обмеженою відповідальністю «Мартін Енерджі Груп»; зобов`язано Головне управління ДПС у Львівській області видати Товариству з обмеженою відповідальністю «Мартін Енерджі Груп» ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним за адресою: вул. Нижанківського, буд. 24, с. Добряни, Стрийський р-н, Львівська обл. на підставі поданої заяви із вхідним номером №36287/АП від 28.10.2024.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивачем не дотримано вимоги ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» в частині надання документів. Позивач не надав документів, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку. Крім того зазначає, що експлуатація АЗС, у тому числі модульної АЗС, потребує обов`язкового вводу в експлуатацію та без цього документа об`єкт АЗС не може використовуватися за призначенням, більше того, може призвести до негативних наслідків, оскільки цей об`єкт має ознаки об`єктів підвищеної небезпеки. Акцентує на тому, що позовну вимогу щодо зобов`язання видати ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним слід розцінювати як вимогу про втручання в дискреційні повноваження.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ТзОВ «Мартін Енерджі Груп» звернулось до ГУ ДПС у Львівській області із заявою щодо видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі із вхідним номером №36287/АП від 28.10.2024.

До заяви позивачем додано: - копію дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки; - копію дозволу на виконання або експлуатування обладнання, призначене для використання в потенційно вибухонебезпечних середовищах; - копію договору про співробітництво (партнерство); - копію договору оренди №О-01; - копію акту введення в експлуатацію основних засобів; - платіжну інструкцію №1165; - копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Кадастровий номер: :01:003:0022, адреса: Львівська обл., Стрийський р-н., Добрянська сільська рада; - копію висновку експерта по результатах проведення будівельно-технічної експертизи за зверненням директора ТзОВ «Мартін Енерджі Груп» Ковальського О.Р. №60/24.

За результатами розгляду наданого позивачем пакета документів відповідачем прийнято рішення про відмову у видачі ліцензій, яке оформлено розпорядженням від 15.11.2024 року №842-РЛ. Відмова у видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним суб`єкту господарювання зумовлена встановленням порушення вимог абз. 2 та 3 ч. 42 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», а саме: - не подано разом із заявою на отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт роздрібної торгівлі пальним чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення; - не подано разом з заявою на отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним завірену заявником копію акта вводу в експлуатацію об`єкта або акта готовності об`єкта до експлуатації, або сертифіката про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інших документів, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці роздрібної торгівлі пальним, необхідних для роздрібної торгівлі пальним, який знаходиться за адресою: Львівська обл., Стрийський р-н., с. Добряни, вул. Нижанківського, буд. 24.

Не погоджуючись з прийнятим актом індивідуальної дії, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач пред`явив цей позов до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване розпорядження ГУ ДПС у Львівській області № 842-РЛ від 15.11.2024 року про відмову у видачі ліцензії ТзОВ «Мартін Енерджі Груп» не відповідає критеріям правомірності та обґрунтованості, передбаченим п. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі пальним визначено Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 року №481/95-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (Закон №481/95-ВР).

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону №481/95-ВР оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії. Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Згідно з частинами 34, 35 статті 15 Закону № 481/95-ВР ліцензія видається за поданою нарочно, поштою або в електронному вигляді заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію (крім ліцензії на оптову торгівлю пальним за наявності місць оптової торгівлі пальним, роздрібну торгівлю пальним, зберігання пального з метою подальшої його реалізації іншим споживачам). У заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального).

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів: документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення; акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального; дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки (частина 39 статті 15 Закону №481/95-ВР).

Відтак, для здійснення господарської діяльності суб`єкт господарювання має отримати ліцензію на здійснення такої діяльності. Вичерпний перелік документів, що подається разом із заявою про отримання ліцензії, визначений статтею 15 Закону № 481/95-ВР. У цьому переліку, крім іншого, визначено акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією у постановах Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі №240/8544/20, від 22 липня 2021 року у справі №640/19955/19, від 8 червня 2022 року у справі №340/3135/20 та від 9 серпня 2022 року у справі №580/2513/21.

Частиною 3 статті 18 Закону №481/95-ВР встановлено, що тимчасово, до 1 січня 2022 року, суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) можуть отримувати ліцензію на право виробництва пального, право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального на відповідне місце здійснення такої діяльності без подання акта вводу в експлуатацію об`єкта або акта готовності об`єкта до експлуатації, або сертифіката про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інших документів, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо об`єктів, необхідних для здійснення відповідної діяльності, за умови подання копій документів, що підтверджують право власності на такі об`єкти нерухомого майна, виданих у встановленому законодавством порядку до 1 січня 2014 року.

Положення частини 3 статті 18 у системному зв`язку із положеннями статті 15 Закону №481/95-ВР необхідно розуміти так, що тимчасово - до 1 січня 2022 року право на отримання ліцензії на виробництво пального, оптову або роздрібну торгівлю пальним або зберігання пального без подання документів, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, мають суб`єкти господарювання, що у встановленому законом порядку до 1 січня 2014 року набули право власності на кожен з об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального; у разі розміщення нових об`єктів на відповідній території або у разі, якщо на такі об`єкти не набуто право власності відповідно до закону до 1 січня 2014 року, для отримання ліцензії на вищезазначені види господарської діяльності необхідно подати документ, що підтверджує прийняття об`єктів в експлуатацію, якщо ці об`єкти потребують введення в експлуатацію відповідно до законодавства.

Так, редакція Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 20 грудня 1997 року, в якій містилось визначення понять стаціонарної, пересувної та контейнерної АЗС зазнала змін на підставі постанови КМУ «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» № 1159 від 04.12.2019 року.

Згідно Правил в редакції від 14.01.2020 року, а саме п.2, термін «автозаправна станція» вживається у значенні, наведеному в ДБН Б.2.2 12:2019 «Планування і забудова територій».

Пунктом 3.2. ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» передбачено, що автозаправна станція - це комплекс будинків, споруд, технологічного обладнання, призначений для приймання, зберігання моторного палива та заправлення ним автотранспорту (мототранспорту).

У згаданому ДБН наявна таблиця 10.9 під назвою Класифікація АЗС за їх категорією, де чітко визначено 4 типи АЗС за їх технологічним рішенням, а саме залежно від розміщення резервуара відносно ПРК, визначення яких наведено в розділі З Терміни і визначення: Традиційна автозаправна станція це автозаправна станція з підземним розташуванням резервуарів зберігання палива, технологічне обладнання якої призначене для заправлення автотранспорту тільки рідким моторним паливом (бензином, дизельним паливом); характеризується розосередженим розташуванням резервуарів зберігання палива і паливно-роздавальних колонок (п. 3.63); Блочна автозаправна станція це автозаправна станція з підземним розташуванням резервуарів зберігання палива, технологічне обладнання якої призначене для заправлення автотранспорту тільки рідким моторним паливом (бензином, дизельним паливом); характеризується розміщенням паливороздавальних колонок над резервуаром зберігання палива та виконана як цілісний заводський виріб (п. 3.9); Модульна автозаправна станція це автозаправна станція з наземним розташуванням резервуарів для зберігання палива, технологічне обладнання якої призначене для заправлення автотранспорту тільки рідким моторним паливом (бензином, дизельним паливом); характеризується розосередженим розташуванням ПРК та резервуара зберігання палива (п. 3.38); Контейнерна автозаправна станція це установка для відпуску нафтопродуктів, яка складається з резервуара і паливороздавальної колонки, зблокованих в єдиному контейнері (п. 3.32).

Тобто, чинне законодавство оперує вищевказаними поняттями щодо визначення класифікації АЗС.

Правила в чинній редакції та ДБН Б.2.2-12:2019 не містять визначень поняття «стаціонарна автозаправна станція».

Верховний Суд у постанові від 09.08.2022 року у справі №580/2513/21 дійшов висновків, що для отримання ліцензії на роздрібну торгівлю пальним суб`єкт господарювання зобов`язаний подати до ліцензійного органу акт вводу в експлуатацію об`єкта, акт готовності об`єкта до експлуатації або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта щодо виконаного цілісним заводським виробом стаціонарного АЗС, проте такий обов`язок не виникає, якщо АЗС розміщено на бетонному майданчику, як цілісний заводський виріб і для його установлення не передбачено будь-яких будівельних робіт, зокрема, улаштування фундаменту.

Апеляційний суд зазначає, що поняття «цілісний заводський виріб» охоплює в себе такі елементи, як паливороздавальні колонки та резервуари. Тобто, ці два устаткування є цілісним заводським виробом, який установлений на покритті із бруківки та не являється об`єктом нерухомого майна та не підпадає під визначення об`єкт завершеного будівництва.

Як слідує з матеріалів справи, зокрема із акта введення в експлуатацію основних засобів від 01.09.2024 року, відповідні об`єкти (резервуари, паливороздавальні колонки), які знаходяться за адресою Львівська обл., Стрийський р-н., с. Добряни, вул. Нижанківського, буд. 24, введено в експлуатацію.

Торгівля пальним, яку планує здійснювати позивач, проводиться через модульні автозаправні станції, які відносяться до автозаправних станцій з наземним розташуванням резервуарів для зберігання палива, улаштування яких здійснюється без проведення будівельних робіт, оскільки обладнання та споруди розміщуються без фундаменту та без підземного розміщення резервуарів.

Також, у висновку експерта №60/24 від 09.09.2024 року зазначено, що міні АЗС яка розташована за адресою: Львівська обл., Стрийський р-н., с. Добряни, вул. Нижанківського, буд. 24 та складається з резервуару РГС-10, зав. №71777, рік виготовлення 1984, країна виробник Білорусь; резервуару РГС-4,9, зав. № 040524, рік виготовлення - 2002, країна виробник Україна; паливороздавальної колонки «Slavutich», зав. №1183, рік випуску 2016, країна виробник Україна; паливороздавальної колонки «Шельф», зав. № 15147, рік випуску 2022, країна виробник Україна, не являється об`єктом нерухомого майна та не підлягає під визначення - об`єкт завершеного будівництва. У відповідності до чинного законодавства дозвіл на початок будівництва та прийняття в експлуатацію міні АЗС, що розташована на орендованій земельній ділянці за адресою: Львівська обл., Стрийський р-н., с. Добряни, вул. Нижанківського, буд. 24, не потрібно, тому що дана міні АЗС не являється об`єктом нерухомого майна та відповідає п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію».

За правилами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Частиною 2 ст. 39 вказаного Закону встановлено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Також пунктом 7 постанови КМ України «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» передбачено, що до будівельних робіт, які не потребують документів належить розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності відповідно до статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що оскільки при влаштуванні модульної автозаправної станції позивач не здійснював будь-яких будівельних робіт, а обладнання розташовано на асфальтованому майданчику, без улаштування фундаменту, то розміщення такої автозаправної станції не потребує документів, що дають право на її будівництво, та, відповідно, вона не підлягає прийняттю в експлуатацію в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що не було враховано відповідачем.

Міні АЗС, на якій позивач розташовує обладнання, є цілісним стаціонарним заводським виробом, є рухомим майном, тобто матеріальним об`єктом, який може бути переміщеним без заподіяння йому шкоди, відповідно його розміщення не потребує отримання дозволу на будівництво та подальшого введення в експлуатацію.

Таким чином, суд вважає, що у позивача не виникло обов`язку щодо отримання актів вводу в експлуатацію об`єкта або актів готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікатів про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інших документів, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального для провадження підприємницької діяльності за адресою: Львівська обл., Стрийський р-н., с. Добряни, вул. Нижанківського, буд. 24.

При цьому, суд враховує, що Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці видано дозвіл на виконання газонебезпечних робіт та робіт у вибухопожежонебезпечних та пожежонебезпечних зонах, а також експлуатування обладнання.

Актом введення в експлуатацію основних засобів від 01.09.2024 року підтверджується, що відповідні об`єкти (резервуари, паливороздавальні колонки), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , введено в експлуатацію.

Також з матеріалів справи слідує, що на підтвердження права користування земельною ділянкою, на якій розташована мобільний авто-заправний комплекс, позивачем подано відповідачу: - договір про співробітництво (партнерство) від 01.09.2024 року, укладений між фізичними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (сторона-1) та ТзОВ «Мартін Енерджі Груп» (сторона-2); - витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Кадастровий номер: :01:003:0022, адреса: Львівська обл., Стрийський р-н., Добрянська сільська рада. - договір оренди №О-01 від 01.03.2024 року, укладений між фізичною особою ОСОБА_2 (орендодавець) та ТзОВ «Мартін Енерджі Груп» (орендар); - акт приймання-передачі об`єкту оренди як додаток №1 до договору оренди №О-01 від 01.03.2024 року, за змістом якого орендодавець передає, а орендар приймає відповідно до умов договору оренди №О-01 від 01.03.2024 року у строкове платне користування асфальтований майданчик, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 10 кв.м. для обслуговування автомобілів/розміщення автозаправної станції.

Предметом про співробітництво (партнерство) від 01.09.2024 року є взаємодія і співробітництво сторін Договору шляхом об`єднання спільних зусиль та активів з метою підвищення господарської та економічної ефективності їх діяльності (п. 1. договору). За змістом п. 1.2. договору сторона-1 надає стороні-2 право розміщувати та використовувати у комерційних цілях об`єкти придорожнього сервісу, зокрема мобільні авто-заправні комплекси з необхідною інфраструктурою на земельних ділянках, які належать стороні-1 на праві оренди, а сторона-2 надає право стороні-1 використання розміщених об`єктів у власних та спільних комерційних цілях, зокрема: на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0022, площею 0,3 га, яка належить стороні-1 на праві власності;

Із витягу з ДЗК видно, що земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 (1/2) та ОСОБА_2 (1/2). Належність земельної ділянки на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується також Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 442537211 від 08.09.2025 року, доданої позивачем до матеріалів справи, за та змістом якої земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0022 зареєстрована у відповідному реєстрі 14.03.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 53;

Згідно з п. 1.1 договору оренди №О-01 від 01.03.2024 року, орендодавець передає, а орендар приймає в платне користування асфальтований майданчик загальною площею 10 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Об`єкт оренди не являється окремою земельною ділянкою чи окремим об`єктом нерухомого майна чи їх частиною та не потребує державної реєстрації.

Верховний Суд у своїх постановах від 10.11.2023 року у справі №440/2474/20 та від 22.07.2021 року у справі №640/19955/19 зробив висновки, що при укладанні договору найму об`єкта (споруди, окремої частини, ін.) презюмується, що наймач має право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться такий об`єкт, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. Передача земельної ділянки у користування за вказаними правилами проводиться незалежно від того, чи існують у договорі умови щодо прав на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти (споруди, ін.), що передаються у найм. Крім того, норми, які встановлюють наведені правила, не мають характеру диспозитивності, тобто застосовуються й поза волею наймодавця та наймача.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позивач набув право користування земельною ділянкою із кадастровим номером :01:003:0022, незважаючи на відсутність окремо укладених договорів оренди відповідних земельних ділянок, на підтвердження чого податковому органу були надані належні документи.

Як зазначалось судом раніше, модульні заправки (міні АЗС) є рухомим майном, тобто матеріальним об`єктом, який може бути переміщеним без заподіяння йому шкоди, відтак вимоги щодо державної реєстрації прав не поширюються на вказане майно.

Натомість, позивач подав відповідачу документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт для виробництва пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення.

Аналізуючи наведені норми чинного законодавства та обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що оскаржене розпорядження ГУ ДПС у Львівській області № 842-РЛ від 15.11.2024 про відмову у видачі ліцензії ТОВ «Мартін Енерджі Груп» є протиправним та підлягає скасуванню.

Задля відновлення порушених прав позивача слід зобов`язати відповідача видати ТОВ «Мартін Енерджі Груп» ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним за адресою: Львівська обл., Стрийський р-н., с. Добряни, вул. Нижанківського, буд. 24 на підставі поданої заяви із вхідним номером №36287/АП від 28.10.2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі №380/24236/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич

Повний текст постанови складено 05.02.2026 року.