Справа № 240/2819/26
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2026-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 року м. Житомир справа № 240/2819/26

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови,

установив:

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі позивач, ГУ ПФУ в Житомирській області, боржник) звернулось у суд з позовом, у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі відповідач, Відділ ПВР УЗПВР у Житомирській області) від 19 січня 2026 року у ВП №77575114 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що постанова про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн є необґрунтованою та підлягає скасуванню у зв`язку з виконанням ГУ ПФУ в Житомирській області рішення суду в повному обсязі у відповідності до чинного законодавства.

Ухвалою суду від 28 січня 2026 року позов прийнято до провадження, вирішено, що справа буде розглядатися (формуватися та зберігатися) в електронній формі та призначено до розгляду в судовому засіданні з наданням відповідачу строку для подання відзиву на позов. Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 (далі третя особа, ОСОБА_1 ).

02 лютого 2025 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що розмір щомісячного підвищення до пенсії, на який має право стягувач, становить 6 мінімальних пенсій за віком встановлені законом про Державний бюджет України на відповідний рік, щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів. Мінімальний розмір пенсії за віком установлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Тобто ця величина повинна відповідати таким показникам прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність: Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ встановлено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на 01 січня 2023 року складає 2093,00 грн; Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09 листопада 2023 року №3460-ІХ встановлено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на 01 січня 2024 року складає 2361,00 грн; Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 01 січня 2026 року 2595,00 грн. У свою чергу боржник вчинивши дії по проведенню перерахунку пенсії позивача із застосуванням зазначеного механізму та ігноруючи зміну мінімальної пенси за віком, за наявності рішення суду, яке набрало законної сили і є обов`язковим до виконання. Таким чином, на переконання відповідача, позивач штучно вчиняє певні дії та приймає рішення з метою не виконувати рішення суду в повному обсязі згідно резолютивної частини без поважних причин. Отже, рішення суду боржником не виконується без поважних причин.

Суд установив, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 січня 2025 року, прийнятою у справі №240/34886/23, зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, передбаченої статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (далі Закон України №796-ХІІ), в розмірі шести мінімальних пенсій за віком, щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів з 13 вересня 2023 року.

У відділі примусового виконання рішень перебуває виконавче провадження №77575114 з примусового виконання виконавчого листа №240/34886/23 від 27 лютого 2025 року, виданого Житомирським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, передбаченої статтею 54 Закону України №796-ХП, в розмірі шести мінімальних пенсій за віком, щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів з 13 вересня 2023 року.

21 березня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку направлено сторонам виконавчого провадження.

У зв`язку з прийняттям Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та з метою перевірки виконання рішення суду державним виконавцем винесено вимогу від 06 січня 2026 року, якою зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській виконати рішення суду.

На вимогу від 06 січня 2026 року ГУ ПФУ в Житомирській області листом від 09 січня 2026 року повідомило, що ним проведено ОСОБА_1 з 13 вересня 2023 року перерахунок пенсії передбаченої статтею 54 Закону України «По статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, визначених Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» мінімальний розмір пенсії на дату зобов`язання становив 2093,00 грн, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» мінімальний розмір пенсії з 01 січня 2024 року становить 2361,00 грн. У результаті перерахунку на виконання постанови у справі №240/34886/23 розмір пенсії з 13 вересня 2023 року становив 12728,82 грн, у тому числі 12558,00 грн (2093,00 грн*6), з 01 січня 2024 року становить 14336,82 грн, у тому числі 14166,00 грн (2361,00 грн*6). За період з 13 вересня 2023 року по 30 квітня 2025 року нарахована доплата пенсії в розмірі 159544,91 грн. Виплата пенсії здійснюється в розмірі, визначеному на виконання рішення суду. Також зазначає, що вимога від 06 січня 2026 року про застосування для обрахунку ОСОБА_1 доплати до пенсії, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» у розмірі 2595 грн, виходить за межі зобов`язальної частини судового рішення та є іншим предметом спору.

19 січня 2026 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України винесено постанову про накладення на ГУ ПФУ в Житомирській області штрафу на користь держави у розмірі 5100 грн за невиконання рішення суду.

При винесенні цієї постанови виконавцем було встановлено: «рішення суду не виконано в повному обсязі. Розмір щомісячного перерахунку та виплату пенсії, на який мав право стягувач, становить 6 мінімальних пенсій за віком, визначених Законом України «Про Державний бюджет України на відповідний рік» щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів. Мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Відповідним роком є календарний рік, у якому здійснюється нарахування та виплата коштів. Згідно відповіді боржника для нарахування пенсії застосовується мінімальний розмір пенсії, встановлений на дату зобов`язання та становить 2093,00 грн.».

Уважаючи таку постанову протиправною, ГУ ПФУ в Житомирській області подало цей позов до суду.

У судовому засіданні представник позивач просила позов задовольнити. Зауважила, що рішення суду виконано належним чином.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, у відзиві заявив клопотання про розгляд справи без його участі.

Третя особа до суду не прибула, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до приписів статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України 06 лютого 2026 року суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Згідно положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Статтею 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3447-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Також підкреслював, що органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення.

Так, у рішенні від 19 березня 1997 року по справі «Горнсбі проти Греції», ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6 Конвенції.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року).

У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 1989 року визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Спеціальним законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі примусового виконання судових рішень та рішень інших органів, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка є чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 1404-VIIІ).

У відповідності до статті 1 цього Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень частини 1 статті 13 Закону України № 1404-VIIІ, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини 1 статті 26 Закону України № 1404-VIIІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 63 Закону України № 1404-VIIІ, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 1 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом статті 75 Закону України № 1404-VIIІ, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правовою підставою накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання останнім судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Вирішуючи питання про накладення штрафу, державний виконавець повинен встановити дві обставини: 1) факт виконання чи невиконання рішення; 2) у випадку невиконання рішення встановити причини невиконання. Отже, лише дійшовши висновку про відсутність поважних причин, державний виконавець вправі накласти штраф на боржника.

Установлення таких обставин здійснюється шляхом виконання державним виконавцем своїх обов`язків та реалізації прав, передбачених статтею 18 Закону України №1404-VIII.

Відповідно до змісту положень частини 3 зазначеної правової норми, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а частина 4 наголошує на тому, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Отже постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути прийнята лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

Надаючи правову оцінку доводам позивача про те, що судом не розглядалось питання проведення перерахунку розміру пенсії в майбутньому та не зобов`язано його проводити в подальшому перерахунок пенсії у зв`язку зі збільшенням величини прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд зауважує на таке.

Як зазначалося вище, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 січня 2025 року, прийнятою у справі №240/34886/23, зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, передбаченої статтею 54 Закону України №796-XII, в розмірі шести мінімальних пенсій за віком, щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів з 13 вересня 2023 року.

Наведене свідчить, що розмір присудженої ОСОБА_1 пенсії є змінним та залежить від розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

За приписами частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон України №1058-IV), мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року №966-XIV (далі Закон України №966-XIV), прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Згідно зі статтею 7 Законів України «Про державний бюджет України на 2023-2025 роки» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, станом на: 01 січня 2023 року становив 2093 гривні; 01 січня 2024 року 2361 гривня; 01 січня 2025 року 2361 гривня.

Статтею 7 Закону України від 03 грудня 2025 року №4695-IX «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03 грудня 2025 року №4695-IX установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3209 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність, 2595 гривень.

Тому, на виконання судового рішення відповідач був зобов`язаний здійснити з 01 січня 2026 року нарахування та виплату позивачу основної пенсії по інвалідності в розмірі шести мінімальних пенсій за віком відповідно до статті 54 Закону України №796-XII, із застосуванням розмірів прожиткового мінімуму на рівні 2595,00 грн.

Проте, як убачається з матеріалів справи, ГУ ПФУ в Житомирській області здійснено нарахування пенсії із застосуванням прожиткового мінімуму у розмірі 2361,00 грн ((2361,00 х 6) = 14166,00 грн) і після 01 січня 2026 року, що суперечить нормам чинного законодавства та постановленому у справі №240/34886/23 судовому рішенню, оскільки після 01 січня 2026 року при нарахуванні пенсії відповідач повинен застосовувати розмір прожиткового мінімуму на рівні 2595,00 грн.

Відтак, наведені обставини не можуть свідчити про фактичне і повне виконання позивачем рішення суду станом на день прийняття постанови про накладення штрафу.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

Відповідач під час розгляду справи довів правомірність оскаржуваної постанови.

З огляду на викладене, ураховуючи встановлені у справі обставини та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутність інших доводів позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд уважає їх недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 255, 272, 287, 292, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Головному управлінню Пенсійного фонду України в Житомирській області відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом десяти днів з дати його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

06.02.26