Справа № 160/28094/25
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2026-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Горбалінського В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та скасування пунктів наказу
29.09.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати пункти 1, 3, 4, 5, 6 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 «Про результати службового розслідування» в частині, що стосується ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 "Про результати службового розслідування", в частині пункту 1 щодо завершення службового розслідування та пунктів 3, 4 щодо ОСОБА_1 є незаконними, оскільки дії командира з видання зазначеного наказу не відповідали законодавству, яке регулює відповідні правовідносини.
Позивач зазначає, що його вина у правопорушенні, за яке можливе його притягнення до повної матеріальної відповідальності шляхом стягнення суми 723 818,60 грн., документами, на підставі яких приймався оскаржуваний наказ, не була доведена, і обсяг порушення саме в сумі 723 818,60 грн. належним чином не був встановлений. Таким чином, на думку позивача, приймаючи оскаржуваний наказ у визначеній частині, командир військової частини НОМЕР_2 вийшов за межі наданих йому повноважень, а тому вважає, що є всі правові підстави для задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування пунктів 1, 3, 4, 5, 6 наказу в частині, що стосується позивача.
03.10.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
14.10.2025 року Військова частина НОМЕР_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що актом проведення службового розслідування від 27.02.2025 №1858 та наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 27.02.2025 №10 Про результати службового розслідування встановлено факт нестачі військового майна у кількості 1395 одиниць на суму 608 762,49 грн., яке обліковувалося за старшим солдатом ОСОБА_2 . Надалі, на підставі довідки про вартісну оцінку завданої шкоди від 19.02.2025 №1650, визначено суму нестачі військового майна з урахуванням індексації у розмірі 723 818,60 грн. (загальна кількість 1395 одиниць). З огляду на викладене, та на підставі акту проведення службового розслідування і наказу командира, у зв`язку з відсутністю у командира військової частини НОМЕР_2 дисциплінарної влади для притягнення старшого солдата ОСОБА_3 до матеріальної відповідальності (оскільки він не перебував у списках особового складу військової частини НОМЕР_2 ), матеріали службового розслідування направлено до військової частини НОМЕР_4 для прийняття рішення.
Таким чином, на думку відповідача, військова частина НОМЕР_2 , у якій позивач безпосередньо проходив військову службу, вжила всі необхідні заходи для повідомлення командира військової частини, у якій на момент видання акту та наказу про результати службового розслідування позивач проходив службу, з метою прийняття відповідного рішення.
20.10.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводів, викладених в позовній заяві, як підстави для задоволення позову.
20.10.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній проти задоволення позовних вимог заперечував, та підтримав позицію, викладену у письмовому відзиві на позовну заяву, та зазначено, що міркування позивача ґрунтуються виключно на формальних запереченнях щодо встановлених обставин справи.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 10.05.2022 року по 21.12.2024 року проходив військову службу у складі Військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується наказами командира Військової частини НОМЕР_2 №16 та №365.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 18.10.2024 року №317 було проведено щорічну інвентаризацію активів речової служби військової частини НОМЕР_2 з метою встановлення фактичної наявності військового майна на складах речової служби військової частини НОМЕР_2 , його якісного стану (категорійності) і комплектності, а також виявлення обсягів можливої нестачі та надлишків.
За результатами службового розслідування складений Акт службового розслідування №1858 від 27.02.2025 року.
У висновках Акта службового розслідування №1858 від 27.02.2025 року зазначено, що під час службового розслідування начальником речової служби старшим лейтенантом ОСОБА_4 було надано пояснення (частина №2) від 12.02.2025 року, що накладних на передачу майна з ОСОБА_5 в речовій службі не виявлено.
Згідно зведеної звіряльної відомості результатів інвентаризації матеріальних засобів за ОСОБА_6 рахується нестача майна у кількості 1395 од. на суму 608 762,49 грн.
Додатково ОСОБА_4 надано інвентаризаційний опис №6490 (додаток 28) від 12.06.2024 фактичної наявності необоротних активів, згідно якого військове майно знаходиться на відповідальному зберігання за старшим солдатом ОСОБА_6 .
Начальником речової служби ОСОБА_4 надано довідку про вартісну оцінку завданої шкоди у кількості 1395 од. на суму 723 818,60 грн.
Відповідно до матеріалів службового розслідування встановлено, що майно заходиться на відповідальному зберіганні за старшим солдатом ОСОБА_6 згідно інвентаризаційного опису №6409 від 12.06.2024.
Враховуючи викладене, оскільки вина ОСОБА_7 підтверджена матеріалами службового розслідування, причини і умови притягнення до повної матеріальної відповідальності встановлені в порядку ч.2 ст.3 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", від 23.05.2021 року №160-ІХ, комісія пропонує притягнути до повної матеріальної відповідальності старшого солдата ОСОБА_5 шляхом стягнення, згідно довідки про вартісну оцінку завданої шкоди у кількості 1395 од. на суму 723 818,60 грн.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 «Про результати службового розслідування» встановлено наступне, а саме:
Пунктом 1 визначено, що службове розслідування слід вважати завершеним.
Пунктом 3 визначено, що, так як старший солдат ОСОБА_8 (виключений зі списків військової частини НОМЕР_2 ), надати матеріали службового розслідування до військової частини в котрій на даний час проходить службу даний військовослужбовець.
Пунктом 4 визначено, що голові комісії слід направити матеріали службового розслідування до військової частини де проходить службу ОСОБА_8 .
Пунктом 5 визначено, що начальнику речової служби слід внести військове майно, яке визначено довідкою про вартісну оцінку завданої шкоди у кількості 1395 од. на суму 723 818,60 грн., до книги втрат та нестач.
Пунктом 6 визначено, що начальнику фінансово-економічної служби слід внести військове майно, яке визначено довідкою про вартісну оцінку завданої шкоди у кількості 1395 од. на суму 723 818,60 грн. до книги втрат та нестач.
Вважаючи вказані пункти наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 «Про результати службового розслідування» протиправними, позивач звернувся до суду із позовом у цій справі.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.26 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначається Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №160-IX.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону №160-IX, матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Частиною 1 статті 3 Закону передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Відповідно до ч.2 ст.3 Закону № 160-ІХ умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.
Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст.8 Закону № 160-ІХ посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Наказ доводиться до винної особи під підпис.
У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.
За правилами ст.10 Закону № 160-ІХ відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).
Статтею 11 Закону № 160-ІХ передбачено, що у разі переведення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження відповідного командира (начальника) до повного відшкодування завданої нею шкоди стягнення сум завданої шкоди здійснюється за новим місцем служби чи місцем перебування в розпорядженні.
Якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її переведення до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження, командир (начальник) надсилає у п`ятиденний строк із дня закінчення розслідування, аудиту (перевірки), інвентаризації чи надходження рішення суду відповідні матеріали до нового місця служби чи місця перебування в розпорядженні особи для вирішення питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності.
Командир (начальник) за новим місцем служби чи місцем перебування в розпорядженні особи видає у п`ятнадцятиденний строк із дня надходження матеріалів щодо завданої шкоди наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності. У такому разі відшкодування шкоди здійснюється в порядку, визначеному статтею 10 цього Закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону №160-IX, наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до п.7 розділу I Порядку № 608 службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку № 608 передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення (пункт 1 розділу ІІІ Порядку № 608).

Відповідно до пунктів 1, 6 розділу V Порядку № 608, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

Пунктом 1 розділу VІ Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Виходячи з наведених правових норм, вбачається, що рішення про притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності приймається командиром за місцем служби такого військовослужбовця за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування.

В спірному випадку наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 фактично завершено службове розслідування і прийнято низку рішень, зокрема, надати та направити матеріали службового розслідування до військової частини, де проходить службу ОСОБА_8 , тобто для прийняття рішення про його притягнення до матеріальної відповідальності.

Отже, суд вказує, що наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 питання про притягнення позивача до матеріальної відповідальності не вирішувалось.

Більш того, суд вказує, що безпосередньо позивач самостійно у своїй позовній заяві вказує наступне, а саме: «Вина позивача у правопорушенні, за яке можливе його притягнення до повної матеріальної відповідальності шляхом стягнення суми 723'818,60 грн., документами, на підставі яких приймався оскаржуваний наказ, не було доведена, і обсяг порушення саме в сумі 723'818,60 грн. належним чином не був встановлений.», що окремо вказує про відсутність притягнення позивача до дисциплінарної чи до матеріальної відповідальності спірними пунктами наказу.

В той же час позивач вважає, що рішення командира військової частини НОМЕР_2 , оформлене наказом від 27.02.2025 року №10 (в частині, що стосується позивача), є незаконним, оскільки позивач за викладених в позовній заяві обставин, не вчиняв жодних дій, за які командир військової частини НОМЕР_2 мав би притягнути останнього до матеріальної відповідальності.

Позивач вказує, що в даному випадку пункти 1,3,4,5,6 наказу від 27.02.2025 року №10 порушують його права на об`єктивне, повне службове розслідування, бойовий імунітет на притягнення до будь - якої відповідальності за наявності доведеної та встановленої вини.

З огляду на визначений позивачем предмет спору та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд доходить висновку, що спірні пункти наказу від 27.02.2025 року №10 не створюють для позивача безпосередніх юридичних наслідків, а тому і не порушують його прав та інтересів.

Сам факт проведення службового розслідування та затвердження його результатів наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 не є таким, що підтверджує порушення прав, свобод та законних інтересів позивачів та не створює для нього будь-яких негативних наслідків, оскільки вказаним наказом рішення про притягнення позивача до матеріальної чи дисциплінарної відповідальності не приймалось.

Суд враховує при цьому законодавчо визначену процедуру притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності і зазначає, що наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 не є рішенням, прийнятим за результатами службового розслідування про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності, в розумінні Закону № 160-ІХ та Порядку № 608, тобто не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер.

Стосовно доводів позивачів з приводу висновків в наказі командира військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 щодо втрати військового майна та заподіяння у зв`язку з цим шкоди державі відповідно до обставин, викладених в акті службового розслідування, суд зауважує, що за своєю правовою природою акт службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.

Акти службового розслідування не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки.

Отже, акт за результатами службового розслідування, проведеного за фактом нестачі майна військової частини НОМЕР_2 , є лише носієм певної інформації, а тому, наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 про затвердження результатів службового розслідування без вирішення питання про притягнення позивачів до матеріальної чи іншої відповідальності, сам по собі не створює безпосередньо для позивачів будь-яких правових наслідків.

У зв`язку із наведеним, суд звертає увагу, що обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.11.2019 у справі № 808/965/17, від 10.02.2021 у справі № 640/9600/20 та від 28.04.2022 у справі №240/10485/19, яка враховується судом відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.

Таким чином, суд, що наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2025 року №10 може бути підставою для подальшого прийняття рішення щодо притягнення позивача до матеріальної чи іншої відповідальності, однак сам по собі таким рішенням оскаржуваний наказ не є.

Юридичні наслідки для позивача можуть настати в разі видання наказу про їх притягнення до юридичної відповідальності командиром військової частини за місцем їх служби.

При цьому, питання обґрунтованості висновку службового розслідування має бути предметом оцінки судом у разі оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на реалізацію такого висновку, тому відповідні доводи позивача щодо відсутності у їх діях складу інкримінованого йому правопорушення мають досліджуватись судом, саме під час вирішення питання про правомірність притягнення позивача до матеріальної відповідальності за відповідним наказом командира військової частини, де проходить службу позивач. Підстави для дослідження судом у цій справі обставин з приводу висновків військової частини НОМЕР_2 щодо спричинення позивачем збитків державі відсутні.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Тобто, порушення прав, свобод або інтересів особи має бути реальним на момент її звернення до суду, а не ілюзорним або таким, що може відбутись в майбутньому.

Поряд з цим, при вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)

Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Отже, суд вказує, що інші аргументи та підстави, зазначені сторонами, не спростовують висновків суду, викладених вище, оскільки судом надано правову оцінку основним аргументам, на яких ґрунтувалися доводи та заперечення учасників справи та оцінено їх в розрізі норм чинного законодавства та встановлених обставин справи.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи, що жодних доказів настання будь-яких негативних наслідків у вигляді матеріальної відповідальності для позивача внаслідок видання відповідачем оскаржуваного наказу матеріали даної справи не містять, суд доходить обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та скасування пунктів наказу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський