Справа № 260/8249/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2026-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 260/8249/24 пров. № А/857/38573/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О. І.,

Запотічного І. І.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Калинич Я.М.) ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород 22 серпня 2025 о 09 год.54 хв. повний текст якого складено 22 серпня 2025 року, у справі № 260/8249/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання наказу протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

10.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (далі-Управління), просив з врахуванням заяви про зміну предмета позову визнати протиправним та скасувати наказ №221 о/с від 04.11.2024 р. «По особовому складу»; поновити майора поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора групи моніторингу та контролю роти конвойної служби Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 05 листопада 2024 року; стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з дати звільнення 04 листопада 2024 року й по день ухвалення судом рішення без урахування податків та обов`язкових платежів.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2025 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач був призваний саме на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, контракт про проходження військової служби із ним не укладався, а відтак правові підстави для кваліфікації таких обставин як перехід на роботу до іншого міністерства чи відомства є відсутніми. За встановлених судом фактичних обставин на позивача поширюються гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України, які відповідачем не були дотримані при прийнятті спірного наказу. У зв`язку з тим, що позивача незаконно звільнено з посади, тому останнього відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України слід поновити на попередньому місці служби, а також стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Головне управління Національної поліції в Закарпатській області подало апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволені позову відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки позивача направлено для проходження військової служби під час мобілізації, у зв`язку з чим він перейшов на службу до іншого міністерства Міністерства оборони України, тому при звільненні останнього відповідач правомірно застосував норми спеціального законодавства - п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

Вважає, що оскільки позивач отримує грошове забезпечення військовослужбовця, а поліцейський під час проходження служби не може займатися іншою оплачуваною діяльністю (окрім науково-педагогічної, наукової або творчої), та враховуючи те, що служба в поліції є службою, альтернативною до військової, а відтак вважає, що така особа не може перебувати на двох видах служби одночасно та отримувати грошове забезпечення у двох місцях. З огляду на викладене, у спірних правовідносинах вважає, що діяв у межах та спосіб, що передбачені спеціальним законодавством.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив про безпідставність доводів апеляційної скарги та просив в задоволенні такої відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 06.08.2024 р. позивач подав рапорт про звільнення із служби в органах національної поліції за власним бажанням, де вказав про намір отримати пенсію за вислугою років та просив звільнити його з 28.08.2024 р., однак рапорт був залишений без розгляду.

01.10.2024 р. позивач повторно подав рапорт про звільнення із служби в органах національної поліції за власним бажанням, де вказав про намір отримати пенсію за вислугою років та просив звільнити його з 10.10.2024 р. Однак, згідно листа відповідача №3195-2024 від 15.10.2024 р. (14684) даний рапорт знову був залишений без розгляду, оскільки відповідач вказує, що цей рапорт надійшов до них тільки 10.10.2024 р. Разом з цим, позивач з 19.10.2024 р. був призваний на військову службу за призовом по мобілізації. Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) №304 від 21.10.2024 р., позивач зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Водночас, коли відповідачу стало відомо про зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , то ним було винесено наказ №221 о/с від 04.11.2024 р. «По особовому складу», яким позивача було звільнено відповідно до частини 1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію» за п.8 (у зв`язку із переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

Вважаючи звільнення протиправним, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно до ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюються Кодексом законів про працю України (КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Водночас правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» (надалі Закон № 580-VIII).

Відповідно до ст.3 Закон № 580-VIII, у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст.6 Закон № 580-VIII, поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Водночас, звільнення зі служби в поліції регулюються приписами ст.77 Закону № 580-VIII.

Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

Колегія суддів зазначає, що в правозастосуванні за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, водночас трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Так, можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Таким чином, з огляду на неврегульованість питання переведення на іншу роботу, порядку збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації Законом № 580-VIII, до спірних правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП України, в статті 36 якого визначено підстави припинення трудового договору, однією з яких відповідно до п.5 ч.1 вказаної статті є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.10.2019р. у справі № 805/3724/15-а, для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з п.5 ст.36 К3пП України.

Припинення трудового договору і прийняття на роботу мають бути оформлені наказами чи розпорядженнями відповідних власників підприємств або уповноважених ними органів про звільнення працівника з попереднього місця роботи та про прийняття його на нове місце роботи в порядку переведення, відповідно до п.5 ст.36 КЗпП у погоджений сторонами строк.

Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в процедурі переведення працівника на інше підприємство необхідна згода працівника та погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів. У разі відсутності зазначених умов переведення на інше підприємство таке не набуде статусу законного.

Так, обґрунтовуючи законність звільнення позивача, відповідач зазначає про те, що позивач з 19.10.2024р. фактично перейшов на службу до іншого міністерства - Міністерства оборони України, що перешкоджає можливості подальшого проходження служби в поліції, оскільки згідно до ст.66 Закону № 580-VIII поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої.

Водночас, як це правильно встановлено судом першої інстанції, позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, контракт про проходження військової служби із ним не укладався, що свідчить про відсутність підстав вважати, що такий перейшов на роботу до іншого міністерства чи відомства в розумінні п.8 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII.

У свою чергу, статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ст.2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з ч.2 ст.39 Закону № 2322-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України.

В розвиток оцінки спірним правовідносинам суд апеляційної інстанції зазначає, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан, який в подальшому було продовжено.

Воєнний стан в розумінні положень ст.1 Закону України № 389-VIII від 12.05.2015р. «Про правовий режим воєнного стану» - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Отже, з моменту призову на військову службу за громадянами України, які були призвані на військову службу, під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються: місце роботи і посада на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову. Виплата грошового забезпечення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Суд апеляційної інстанції враховує, що гарантії, встановлені ч.3 ст.119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.

При цьому, призов (прийняття) на військову службу під час мобілізації не є тотожним з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), на яку посилається відповідач як на підставу звільнення позивача зі служби в поліції.

Отже, аналіз наведених вище законодавчих положень дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи, посади поширюються на працівника з дня прийняття його на військову службу під час дії воєнного стану.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.03.2025р. у справі № 280/7366/23.

Слід зауважити, що прийняття відповідачем наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції було зумовлено призовом позивача на військову службу під час мобілізації. За таких обставин на позивача поширюються гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України, яких відповідачем не дотримано під час прийняття спірного наказу.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з моменту призову (прийняття) на військову службу за позивачем, який був призваний на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються місце роботи та посада на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову, оскільки гарантії, встановлені ч.3 ст.119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.

Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 17.04.2025р. у справі № 440/4057/23, що прийнята за аналогічних обставин справи.

З огляду на викладене, оскільки позивач прийнятий на військову службу на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022р. «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, відтак, на нього поширюються гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України, зокрема, в частині збереження на період проходження військової служби місця роботи та посади в ГУ НП в Закарпатській області.

Згідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Ураховуючи положення ч.1 ст.235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в ч.1 ст.235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021р. у справі № 804/958/16 зазначено, що з аналізу ст.235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі № 640/21065/18, від 27.04.2021р. у справі № 826/8332/17, від 31.05.2021р. у справі № 840/3202/18, від 20.01.2021р. у справі № 640/18679/18, від 25.02.2021р. у справі № 820/292/17.

Відтак, наказ ГУ НП в Закарпатській обл. № 221 о/с від 04.11.2024р. «По особовому складу» не відповідає критеріям, встановленим ч.2 ст.2 КАС України, а тому, як це правильно констатував суд першої інстанції, такий підлягає скасуванню.

Скасування незаконного наказу має наслідком відновлення права позивача в частині поновлення його на службі в поліції на займаній до звільнення посаді, із збереженням робочого місця за позивачем, як мобілізованим, що відповідно повинно бути оформлено відповідним наказом.

Таке поновлення позивача на займаній посаді спрямовано виключно на відновлення його порушеного права щодо збереження його робочого місця, як мобілізованого.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Законом України № 2352-IX від 01.07.2022р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022р., внесено зміни до приписів ч.3 ст.119 КЗпП України, а саме, слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Верховний Суд раніше доходив висновку щодо застосування відповідних норм права, що враховується у спірних правовідносинах.

Так, в постанові від 16.10.2023р. у справі № 718/209/23 Верховний Суд висновував таке: на рівні КЗпП не передбачено правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів; у частині 2 ст.39 Закону № 2232-XII передбачено гарантії для громадян України, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, зокрема, шляхом відсилання як до ч.3 ст.119 КЗпП, так і до норм інших законів; Законом № 2352-IX не внесено зміни до інших законів, які передбачають гарантії для громадян України, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, і встановлені нормами інших законів; спеціальна норма має перевагу над загальною (ч.3 ст.199 КЗпП України) нормою (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі загальна норма (ч.3 ст.199 КЗпП України) не скасовує спеціальної норми (lex posterior generalis non derogat priori speciali).

Виходячи з викладеного колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.94 Закону № 580-VIII поліцейські, відряджені до інших органів державної влади, установ, організацій та прикомандировані відповідно до цього Закону, отримують грошове забезпечення, враховуючи посадовий оклад за посадою, яку вони займають в органі, установі чи організації, до якої вони відряджені, а також інші види грошового забезпечення, визначені цим Законом.

Згідно п.21 Розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затв. наказом МВС України № 260 від 06.04.2016р., поліцейським, відрядженим до державних органів, установ і організацій із залишенням на службі в поліції, грошове забезпечення виплачується по день, що передує дню відрядження включно.

Відповідно до п.6 розділу ІІІ зазначеного Порядку поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Таким чином, хоча з липня 2022 року обов`язкова виплата середнього заробітку мобілізованим була скасована (збережено лише місце роботи та посаду), у випадку незаконного звільнення під час служби поліцейський має право на компенсацію за період, коли він був позбавлений можливості бути офіційно оформленим на службі в поліції.

Таким чином, з урахуванням вимог статті 235 Кодексу законів про працю України позивач підлягає поновленню на посаді старшого інспектора групи моніторингу та контролю роти конвойної служби Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Щодо дати з якої необхідно поновити позивача, то суд вважає за необхідне вказати наступне.

Пунктом 2.27. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, прямо вказує, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Згідно наказу начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 04 листопада 2024 р. №221 о/с «По особовому складу» позивача звільнено з 05 листопада 2024 року.

Відтак, дата звільнення 04 листопада 2024 року вважається останнім робочим днем позивача. Таким чином, 05 листопада 2024 року у позивача почався вимушений прогул. Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про необхідність поновити позивача саме з 05 листопада 2024 року, оскільки позивач вважається таким, що 04 листопада 2024 року був на роботі, є правильними.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Таким чином, у значенні статті 235 КЗпП України вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором, тобто період з дня наступного за днем звільнення (незаконного переведення на іншу роботу) по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 08 грудня 2022 року №460/2014/19.

Таким чином, часом вимушеного прогулу позивача є період з 05 листопада 2024 року по 21 серпня 2025 року та становить 290 робочих днів.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок).

Так, відповідно до пп.«з» п.1 даного Порядку він також застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки про заробітну плату ОСОБА_1 заробітна плата за останні два місяці перед звільненням склала: за вересень 2024 року - 30458,00 грн., за жовтень 2024 року - 34259,45 грн., середньомісячна - 32358,72 грн., середньоденна - 1060,94 грн. (64717,45/61).

Відтак, загальна сума заробітної плати за час вимушеного прогулу 290 календарних днів за період 05.11.2024 р. (день, наступний після звільнення) по 21.08.2025 р. (день, що передує дню поновлення на роботі) що підлягає виплаті на користь позивача, становить 307672,60 грн. При цьому, з вказаної суми слід відрахувати податки, збори та інші обов`язкові платежі, які повинні утримуватися із сум доходу поліцейського.

Будь-яких зауважень чи заперечень щодо правильності проведеного розрахунку відповідач не вказав.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи викладене з огляду на встановлені у справі обставини, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що висновки суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного наказу знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а відтак такий підлягає скасуванню, а належним способом захисту порушеного права позивача буде поновлення його на посаді та стягненням середнього заробітку з час вимушеного прогулу.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню та належну оцінку.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2025 року у справі №260/8249/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний