Справа № 380/1184/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2026-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 380/1184/24 пров. № А/857/53722/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І.,

Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Брильовський Р.М.), ухвалену в письмовому провадженні в м. Львові 09 грудня 2025 року, у справі №380/1184/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 380/1184/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі №380/1184/24 визнано протиправним рішення 73 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 26.06.2023 (Дата-час розрахунку: 19.06.2023) про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 26.10.2021 перерахунок ОСОБА_1 пенсії за віком як непрацюючому пенсіонеру не менше мінімальної пенсії у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, із встановленням підвищення до пенсії у розмірі 25% за пізніший вихід на пенсію відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з компенсацією втрати частини доходів на визначений ним банківський рахунок.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2025 у справі №380/1184/24 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишено без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі №380/1184/24 залишено без змін.

03.12.2025 до суду надійшла заява представника позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо виконання рішення суду, в якій позивач просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нездійснення перерахунку пенсії позивача, відповідно до Закону України" Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування " від 09.07.2003 № 1058-IV, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 у справі № 380/1184/24;

- вжити заходів, що забезпечують проведення відповідачем перерахунку пенсії позивача, відповідно до Закону України" Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування " від 09.07.2003 № 1058-IV, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 у справі № 380/1184/24, з компенсацією втрати частини доходів за затримку строків виплати пенсії, з урахуванням її перерахунку;

- рішення звернути до негайного виконання;

- встановити відповідачу строк не більше 10 днів для надання відповіді про виконання судового рішення.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у задоволенні заяви позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо виконання рішення суду відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить таку ухвалу скасувати та заяву про визнання протиправними дій відповідача щодо виконання рішення суду задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що п`ятий рік позивач похилого віку безперервно повертається до адміністративного суду за захистом порушеного права на пенсійне забезпечення на старості. Цей судовий розгляд є третім. Досі позивач не отримує пенсію за віком у повному розмірі. Відповідачем до теперішнього часу не представлені докази належного виконання судового рішення у справі, а саме: проведення з 26.10.2021 перерахунку пенсії за віком позивачу, як непрацюючому пенсіонеру, не менше мінімальної пенсії у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, зі встановленням підвищення до пенсії у розмірі 25% за більш пізній вихід на пенсію, відповідно до норм Закону №1058-IV. Звертає увагу суду, що сам факт виплат позивачу пенсійних сум, без приведення доказів належного розрахунку пенсії та всіх складових пенсійних виплат, відповідно до норм Закону №1058-IV, свідченням належного виконання судового рішення не є. Зазначає, що відповідач довільно встановив окремий порядок нарахування та перерахунку пенсії за віком позивачу, який не передбачений законом №1058-IV, а саме: "не підлягають МП, призначено за рішенням суду, у твердому. розмірі-з 31.05.2023 довічно; ПРИЗНАЧЕННЯ за РІШЕННЯМ СУДУ".

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20.07.2004) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07.06.2005, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28.11.2006, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.

Зазначені висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23.04.2020 у справі №560/523/19.

Відповідно до частини 1 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно з частиною 6 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

З системного аналізу вищезазначених норм права випливає, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.

Крім того, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається за можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем.

При цьому, в контексті розуміння вимог чинного законодавства дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єктів владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та/чи юридичних осіб.

Так, як це убачається з доводів представника позивача, сам факт здійснення відповідачем виплат пенсійних сум без надання доказів належного та повного розрахунку пенсії відповідно до вимог Закону №1058-IV не може вважатися підтвердженням виконання судового рішення, а Пенсійний орган не звільняється від обов`язку виконати рішення суду в повному обсязі, водночас позивач не позбавлений права повторно звертатися до суду за встановленням судового контролю у разі недобросовісної поведінки відповідача чи затягування виконання. Станом на сьогодні відповідачем не надано доказів проведення з 26.10.2021 належного перерахунку пенсії позивача як непрацюючого пенсіонера у розмірі не нижче прожиткового мінімуму, а також не підтверджено встановлення підвищення 25% за пізніший вихід на пенсію. Чотири звернення позивача до суду в порядку судового контролю (29.03.2025, 11.04.2025, 28.04.2025, 08.05.2025) не привели до відновлення порушеного права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без належного мотивування, тому були оскаржені позивачем до Вищої ради правосуддя та оскаржені до ДБР. Подання позивачем нового позову у справі №380/14348/25 не призвело до захисту права провадження закрито. Верховний Суд в ухвалі від 01.12.2025 у цій справі зазначив, що спір фактично стосується виконання судового рішення у справі №380/1184/24 та має вирішуватися виключно в порядку статті 383 КАС України.

Водночас апелянт зазначає, що відповідач довільно встановив окремий порядок нарахування та перерахунку пенсії за віком позивачу, який не передбачений законом №1058-IV, а саме: "не підлягають МП, призначено за рішенням суду, у твердому. розмірі-з 31.05.2023 довічно; ПРИЗНАЧЕННЯ за РІШЕННЯМ СУДУ".

Щодо наведених доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як це убачається з мотивувальної частини судового рішення від 11 листопада 2024 року у справі № 380/1184/24, щодо невиконання якого позивач просить застосувати процесуальний інститут судового контролю, передбачени ст.383 КАС України, суд першої інстанції зазначив таке «…Щодо вимоги зазначити у рішенні про призначення пенсії: «без застосування "Особливості": "Не підлягають МП, признач. за рішенням суду у твердому розмірі з 31.05.2023, довічно", як непрацюючому пенсіонеру, із застосуванням показників із заробітної плати та стажу, не меншою від мінімальної пенсії у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, із встановленням підвищення до пенсії у розмірі 25% за пізніший вихід на пенсію, проведенням обов`язкових автоматичних масових перерахунків пенсії, згідно з ч. 2 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", компенсацією втрати частини доходів за затримку виплати пенсії за період з 26.10.2021 на день фактичної виплати затриманої пенсії», суд зазначає наступне.

Відповідно до Положення про управління пенсійного фонду України в районах, містах та районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, на територіальні управління Пенсійного фонду України в районах покладено функції по призначенню (перерахунку) і виплаті пенсії.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати дискреційні повноваження, користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам.

Отже, суд не може зобов`язувати пенсійний орган зазначати яке саме словосполучення/речення повинне міститися у рішенні/перерахунку пенсії…».

Отже, за змістом судового рішення, суд першої інстанції, в задоволенні «щодо вимоги зазначити у рішенні про призначення пенсії: «без застосування "Особливості": "Не підлягають МП, признач. за рішенням суду у твердому розмірі з 31.05.2023, довічно", як непрацюючому пенсіонеру, із застосуванням показників із заробітної плати та стажу, не меншою від мінімальної пенсії у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, із встановленням підвищення до пенсії у розмірі 25% за пізніший вихід на пенсію, проведенням обов`язкових автоматичних масових перерахунків пенсії, згідно з ч. 2 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", компенсацією втрати частини доходів за затримку виплати пенсії за період з 26.10.2021 на день фактичної виплати затриманої пенсії», відмовив.

Водночас в частині відмови в позові позивачем не було подано апеляційної скарги, а відтак зазначені позивачем-апелянтом доводи апеляційної скарги щодо довільного встановлення відповідачем окремого порядку нарахування та перерахунку пенсії за віком позивачу, який не передбачений законом №1058-IV, а саме: "не підлягають МП, призначено за рішенням суду, у твердому. розмірі-з 31.05.2023 довічно; ПРИЗНАЧЕННЯ за РІШЕННЯМ СУДУ", як на підставу невиконання судового рішення та відповідно необхідності вжиття процесуальних інструментів, передбачених статтею ст.383 КАС України, не відповідають встановленим обставинам у справі, та висновкам, які зроблені судом за наслідком розгляду спору.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні решти позовних, суд у рішенні від 11 листопада 2024 року у справі №380/1184/24 визнав протиправним рішення 73 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 26.06.2023 (Дата-час розрахунку: 19.06.2023) про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 26.10.2021 перерахунок ОСОБА_1 пенсії за віком як непрацюючому пенсіонеру не менше мінімальної пенсії у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, із встановленням підвищення до пенсії у розмірі 25% за пізніший вихід на пенсію відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з компенсацією втрати частини доходів на визначений ним банківський рахунок.

Так, згідно доводів Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, на виконання судового рішення 11.11.2024 у справі №380/1184/24 Головним управлінням проведено перерахунок пенсії, встановлено підвищення, здійснено нарахування та виплату доплати за період з 26.10.2021 по 30.04.2025, а також компенсації втрати частини доходів. Загальна сума виплат становить 93 116,29 грн, кошти перераховано на банківський рахунок заявниці, що підтверджується відповідними документами, долученими до матеріалів справи. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Отже, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області фактично вчинено дії по виконанню рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2024, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2025, таке виконано у відповідності до його резолютивної частини, а відтак правові підстави для застосування процесуального інституту, передбаченого ст. 383 КАС України, відсутні.

Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що незгода позивача з порядком нарахуванням пенсії на виконання рішення суду, може свідчити про виникнення вже нових спірних правовідносин, відмінних від спору, який вирішений судом в межах цієї справи, що не позбавляє заявника права на звернення до суду із позовною заявою в загальному порядку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі викладено підстави відмови в задоволенні вимог заяви про визнання протиправними дій щодо виконання рішення суду, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів, повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі №380/1184/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний