Справа № 460/16051/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2026-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 460/16051/24 пров. № А/857/20977/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08.05.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Оніщук Марії Адамівни, діючої на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. про визнання протиправною відмови в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Дорошенко Н.О., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 08.05.2025р., м.Рівне; дата складання повного рішення суду І інстанції: 08.05.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

27.12.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) представник адвокат Оніщук М.А., діюча на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправними дії Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Рівненській обл. щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та щодо незарахування до страхового стажу періодів роботи на території російської федерації /рф/;

зобов`язати ГУ ПФ України в Рівненській обл. призначити, провести нарахування та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 30.09.2024р., зарахувавши до страхового стажу періоди її роботи на території рф з 01.11.1996р. по 15.01.2001р., з 01.01.2015р. по ІІ квартал 2022р., а також врахувавши при обчисленні пенсії її заробітну плату за цей період (а.с.1-13, 44).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.46 і на звороті).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08.05.2025р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії ГУ ПФ України в Рівненській обл. щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та щодо незарахування до страхового стажу періоду її роботи на території рф з 24.06.2000р. по 15.01.2001р. та з 01.01.2015р. по І квартал 2022 року; зобов`язано ГУ ПФ України в Рівненській обл. призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 30.09.2024р., зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи на території рф з 24.06.2000р. по 15.01.2001р., з 01.01.2015р. по І квартал 2022 року; у решті позову відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Рівненській обл. судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605 грн. 60 коп. (а.с.57-64).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Рівненській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.66-70).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що з 01.01.2023р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, то з 01.01.2023р. Угода залишається чинною та обов`язковою до виконання між іншими її підписантами, окрім рф. Україна, в свою чергу, постановою КМ України № 1328 від 29.11.2022р., яка набрала чинності 02.12.2022р., вийшла з Угоди. У зв`язку з цим, пенсії громадянам, які проживали/працювали на території рф, призначаються на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при цьому, до страхового стажу зараховується періоди роботи на території рф по 31.12.1991р.; заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії враховується за періоди страхового стажу, набутого на території України, на умовах, визначених частиною першою статті 40 Закону.

З огляду на викладене, період роботи позивача на території рф до страхового стажу не зараховано.

Отже, набувши пенсійного віку під час дії Угоди у позивача не виникало права на пенсію.

Окрім цього, враховуючи приписи ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки до позивача не застосовується, оскільки докази, що підтверджують постійне проживання або постійну роботу з 26.04.1986р. по 31.07.1986р. в зоні посиленого радіологічного контролю, є відсутніми.

При цьому, однією з обов`язкових умов для призначення пенсії із застосуванням ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є постійне проживання/робота особи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993р. не менше 4 років, що підтверджується довідкою про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування.

Водночас, довідка № 786 від 05.05.2023р. про місце проживання в с.Великі Селища Рівненської обл. з 28.06.1986р. по теперішній час не підтверджує період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю, оскільки згідно довідки № 117 від 20.03.2007р. позивач працювала з 01.11.1996р. по 15.01.2001р. на території рф.

Також Порядок № 22-1 передбачає вичерпний перелік документів, якими підтверджуються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення права громадян, що потерпіли від Чорнобильської катастрофи, на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. При цьому, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення у вказаному переліку відсутнє. Відтак, факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення в с.Великі Селища Березнівського району Рівненської обл. з 26.04.1986р. по 21.06.1991р. не може бути підтверджений судовим рішенням

Окрім цього, позивач з 01.08.1984р. по 21.06.1991р. працювала на Рівненській швейній фабриці у м.Рівне. При цьому, постійне місце роботи позивача нерозривно пов`язане з її постійним місцем проживання. Відтак, факт роботи позивача на Рівненській швейній фабриці у м.Рівному заперечує факт проживання її у зоні гарантованого добровільного відселення (с.Великі Селища) в цей період.

Таким чином, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, як потерпілій від аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку із непідтвердженням проживання (роботи) станом на 01.01.1993р. не менше 4 років в зоні посиленого радіологічного контролю та у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 22 роки.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Великі Селища Березнівського (Рівненського) району Рівненської обл., що підтверджується паспортом громадянина України серії (а.с.14 і на звороті).

Позивач є громадянкою, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням Рівненської обласної державної адміністрації серії НОМЕР_1 від 01.12.2008р. (а.с.16).

Довідкою Соснівської селищної ради Рівненського району Рівненської обл. № 786 від 05.05.2023р. підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно з 28.06.1985р. по даний час проживає с.Великі Селища Березнівського (Рівненського) району Рівненської обл., яке до 01.01.2015р. було включене в перелік радіоактивно забруднених територій внаслідок аварії на ЧАЕС (4 категорія) (а.с.18).

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської обл. від 21.09.2023р. у цивільній справі № 555/1883/23, яке набрало законної сили 24.10.2023р., встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 в с.Великі Селища Березнівського (нині Рівненського) району Рівненської обл. у період з 26.04.1986р. по 21.06.1991р.

30.09.2024р. ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на підставі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом № 12555-11700/M-02/8-1700/24 від 30.10.2024р. ГУ ПФ України в Рівненській обл. повідомило позивача про відмову в призначенні пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, визначених ч.2 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також через відсутність необхідного страхового стажу 22 роки. У листі зазначено, що тривалість страхового стажу ОСОБА_1 становить 18 років 10 місяців 11 днів (стаж зараховано по 30.06.2008р.). До страхового стажу не зараховано період роботи в рф з 01.11.1996р. по 15.01.2001р. згідно з довідкою № 117 від 20.03.2007р. Також відсутні підстави для зарахування до страхового стажу періодів роботи на території рф у 2015-2022 роках. Згідно з довідкою виконавчого комітету Соснівської селищної ради Рівненського району Рівненської обл. № 786 від 05.05.2023р. ОСОБА_1 зареєстрована та проживає з 28.06.1986р. по цей час в с.Великі Селища (територія відноситься до зони посиленого радіологічного контролю). Разом з тим, згідно з довідкою Колективного підприємства «Рівненська швейна фабрика» № 18 від 27.04.2023р. ОСОБА_1 працювала на вказаному підприємстві з 01.08.1984р. по 21.06.1991р. (територія не належить до забрудненої зони); згідно з довідкою № 117 від 20.03.2007р. ОСОБА_1 працювала з 01.11.1996р. по 15.01.2001р. на території рф (не відноситься до забрудненої зони), що суперечить відомостям, зазначеним у довідці про місце проживання № 786 від 05.05.2023р. Зауважено, що будь-яких зобов`язань щодо призначення позивачу пенсії за віком на умовах ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» рішенням Березнівського районного суду від 21.09.2023р. у справі № 555/1883/23 на пенсійні органи не покладено. Крім того, Порядком № 22-1 не передбачено подання судового рішення про встановлення факту проживання на радіоактивно забруднених територіях, як документа для визначення права на призначення пенсії за віком на умовах ст.55 вищевказаного Закону. Відтак, ОСОБА_1 не має права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку як особа, потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, у зв`язку з відсутність факту постійного проживання/постійної роботи у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993р. не менше 4 років та необхідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку (22 роки) (а.с.37-39).

Не погоджуючись із такими висновками пенсійного органу про відсутність у ОСОБА_1 необхідної кількості років проживання у зоні посиленого радіологічного контролю та страхового стажу, вважаючи протиправними дії відповідача щодо незарахування періоду роботи на території рф з 01.11.1996р. по 15.01.2001р., з 01.01.2015р. по ІІ квартал 2022р. до страхового стажу, та вважаючи достатньою тривалість страхового стажу на дату звернення з заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, представник позивача звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що період проживання (роботи) позивача станом на 01.01.1993р. в зоні посиленого радіологічного контролю становить не менше 4 років, а станом на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком загальний період проживання (роботи) позивача становить понад 20 років (до 01.01.2015р.), тому остання має право на призначення пенсії відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку на 5 років.

При цьому, ті обставини, що з 01.01.2023р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав /СНД/ у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., а для України зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24.06.2023р., не впливають на правомірність прийняття оспорюваного рішення пенсійного органу, та не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Окрім цього, період роботи позивача на території рф з 01.01.1996р. по 15.01.2001р., а також з 01.01.2015р. по І квартал 2022 року та сплата страхових внесків за ці періоди до пенсійного фонду рф підтверджений відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку.

Відтак, періоди трудової діяльності позивача 24.06.2000р. по 15.01.2001р. (0 років 06 місяців 23 дні) та з 01.01.2015р. по 31.03.2022р. (07 років 03 місяці) на території рф підлягають зарахуванню до її страхового стажу.

Водночас, період трудової діяльності позивача ІІ квартал 2022 року (з 01.04.2022р. по 30.06.2022р.) не підлягають зарахуванню до її страхового стажу, оскільки він не підтверджений відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку пенсійного фонду рф.

Отже, позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі її заяви від 30.09.2024р.

Відтак, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права, буде зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 30.09.2024р., зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи на території рф з 24.06.2000р. по 15.01.2001р., з 01.01.2015р. по І квартал 2022 року.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Частиною 1 ст.9 Закону України № 1058-IV від 09.03.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності 01.01.2004р., передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 цього Закону. Зокрема, право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року за наявності страхового стажу не менше 30 років.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XII/ та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-ІV/.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 49 цього Закону визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно з ч.1 ст.55 вказаного Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 4 п.2 ч.1 ст.55 наведеного Закону передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

При цьому, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Як вбачається з матеріалів справи, довідкою Соснівської селищної ради Рівненського району Рівненської обл. № 786 від 05.05.2023р. підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно з 28.06.1985р. по даний час проживає с.Великі Селища Березнівського (Рівненського) району Рівненської обл., яке до 01.01.2015р. було включене в перелік радіоактивно забруднених територій внаслідок аварії на ЧАЕС (4 категорія).

Відповідно до п.1 Порядку 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з п.2.1 цього Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додається, зокрема, документ, який засвідчує особливий статус особи, а саме посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Отже, у довідці має бути зазначено період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, та така має бути видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями). При цьому, законодавець не встановив та не затвердив певного зразка довідки та вимог до неї.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, зазначені вимоги Порядку позивачем дотримані.

Так, позивачем ОСОБА_1 пенсійному органу надано посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), так і довідку про період проживання на відповідній території, видану відповідною міською радою, тобто органом місцевого самоврядування.

Водночас, відомості щодо місця роботи чи навчання позивача в іншому місті не можуть спростувати факту постійного проживання у зоні посиленого радіологічного контролю, що підтверджено довідками органів місцевого самоврядування та посвідченням позивача як громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4).

Крім того, рішенням Березнівського районного суду Рівненської обл. від 21.09.2023р. у цивільній справі № 555/1883/23, яке набрало законної сили 24.10.2023р., встановлено факт постійного проживання позивача в с.Великі Селища Березнівського (Рівненського) району Рівненської обл. у період з 26.04.1986р. по 21.06.1991р..

Враховуючи встановленні судовим рішенням у справі № 555/1883/23 обставини, апеляційний суд оцінює критично твердження відповідача про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку як потерпілій від Чорнобильської катастрофи, з урахуванням такого судового рішення.

При цьому апеляційний суд враховує, що згідно з ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Отже, підстав для неприйняття до уваги вказаного судового рішення та довідки органу місцевого самоврядування та неврахування зазначеного періоду проживання позивача на території зони посиленого радіологічного контролю при розгляді заяви про призначення їй пенсії у відповідача не було.

При цьому, підставою для неврахування до страхового стажу ОСОБА_2 періодів роботи, зокрема з 24.06.2000р. по 15.01.2001р., з 01.01.2015р. по І квартал 2022 року на території рф пенсійний орган вказує припинення участі рф в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.

Щодо вказаних доводів пенсійного органу апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

У ст.1 Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:

пенсія-щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами п.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст.24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Поряд з цим, за змістом ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 вказаної Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993р. трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації...

Згідно зі ст.12 Угоди вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами (з 14.01.1993р.).

Статтею 7 Угоди від 14.01.1993р. визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. (далі - Угода про гарантії) та двосторонніми угодами в цій галузі.

Зі змісту наведених норм вбачається, що пенсія особі, що звернулась за її призначенням, призначається за нормами законодавства країни, де відбувалась трудова діяльність цієї особи, а пільговий стаж, набутий на території однієї з визначених Угодою держав, визнається іншою державою.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019р. у справі № 676/6166/16-а, від 16.04.2020р. у справі № 555/2250/16-а від 17.06.2020р. у справі № 646/1911/17, від 21.02.2020р. у справі № 291/99/17 та від 06.07.2020р. у справі № 345/9/17.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Наведене також підтверджує, що діюче в Україні пенсійне законодавство визначає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території рф або на підприємстві зареєстрованому на території рф після 13.03.1992р., то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в рф. Тобто існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Згідно з ст.2 федерального закону рф № 173-фз від 17.12.2001р. «Про трудові пенсії в російській федерації» страховий стаж - врахована при визначенні права на трудову пенсію сумарна тривалість періодів роботи і (або) іншої діяльності, протягом яких сплачувалися страхові внески до пенсійного фонду рф, а також інших періодів, які зараховуються до страхового стажу.

Відповідно до ч.1 ст.10 цього федерального закону до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території російської федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до пенсійного фонду російської федерації.

З вищезазначеного слідує, що законодавством України, так і законодавством рф передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до пенсійного фонду тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. /Порядок № 637/, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Надання інших додаткових документів, у тому числі уточнюючої довідки підприємства, установи або організації, необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення, зокрема відомостей про умови праці, характер виконуваної роботи.

Як встановлено судом з матеріалів справи, для підтвердження набутого страхового стажу на території рф позивач надала:

довідку № 117 від 20.03.2022, видану Муніципальним загальноосвітнім закладом середня загальноосвітня школа № 1 м.Бодайбо Іркутської обл., за змістом якої ОСОБА_1 дійсно працювала в зазначеному закладі за посадою технічка з 01.11.1996р. (наказ № 30 від 18.11.1996р.) по 15.01.2001р. (наказ № 9 параграф 4 від 23.01.2001р.). Вказаний заклад знаходиться на території Бодайбинського району Іркутської обл., який прирівняний до району Крайньої Півночі;

довідку № 333 від 24.04.2020р., видану Муніципальним казенним закладом «Централізована бухгалтерія освітніх установ м.Бодайбо та району», про доходи ОСОБА_1 під час роботи в Муніципальному загальноосвітньому закладі середня загальноосвітня школа № 1 м.Бодайбо Іркутської обл. за період 1996 -2001 роки;

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2018 рік від 24.06.2019р., видану ПАТ «Високий»;

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2019 рік від 24.06.2019р., видану ПАТ «Високий»;

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2019 рік від 01.03.2020р., видану ПАТ «Високий»;

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2020 рік від 01.03.2021р., видану ПАТ «Високий»;

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2021 рік від 27.02.2022р., видану ПАТ «Високий»;

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2021 рік від 29.04.2021р., видану ПАТ «Високий»;

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2022 рік від 26.02.2023р., видану ПАТ «Високий»;

відомості про стан індивідуального особового рахунку застрахованої особи за період з 01.01.1996р. по 15.01.2001р., а також з 01.01.2015р. по І квартал 2022 року;

відомості про трудову діяльність, що надаються з інформаційних ресурсів Фонду пенсійного та соціального страхування рф.

Таким чином, періоди роботи позивача на території рф з 01.01.1996р. по 15.01.2001р., а також з 01.01.2015р. по І квартал 2022 року та сплата страхових внесків за ці періоди до пенсійного фонду рф підтверджені відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку.

Відтак, періоди трудової діяльності позивача 24.06.2000р. по 15.01.2001р. (0 років 06 місяців 23 дні) та 01.01.2015р. по 31.03.2022р. (07 років 03 місяці) на території рф підлягають зарахуванню до її страхового стажу.

При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, наявність страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абз.2 ч.4 ст.26 Закону № 1058-ІV).

Позивач з урахуванням зменшення пенсійного віку на 5 років досягла такого віку у 2020 році, відтак, зібраними у справі доказами підтверджується наявність у позивача на момент досягнення пенсійного віку загалом понад 25 років страхового стажу.

Отже, в розглядуваній ситуації виконано умови для призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Окрім цього, підставою для неврахування до страхового стажу ОСОБА_1 спірних періодів роботи на території рф пенсійний вказує припинення участі рф в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.

Однак, покликання апелянта на те, що з 01.01.2023р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., а для України зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24.06.2023р., не впливають на правомірність дій пенсійного органу, та не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Таким чином, вказані спірні періоди роботи позивача на території рф підлягають зарахуванню до її страхового стажу.

Згідно абз.1 ч.1 ст.55 Закону України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

В свою чергу, статтею 26 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абз.2 ч.4 ст.26 Закону № 1058-ІV).

Враховуючи вимоги Закону України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 5 років позивач набуває в 55 років та за наявності страхового стажу (на момент досягнення 55-го віку) 22 роки.

Обидві умови дотримані, через що підстави для відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах є відсутніми.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та послідовного висновку про протиправність дій ГУ ПФ України в Рівненській обл. щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та щодо незарахування до страхового стажу періоду її роботи на території рф з 24.06.2000р. по 15.01.2001р. та з 01.01.2015р. по І квартал 2022 року, з покладенням на ГУ ПФ України в Рівненській обл. обов`язку призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 30.09.2024р., зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи на території рф з 24.06.2000р. по 15.01.2001р., з 01.01.2015р. по І квартал 2022 року.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача частково задоволені у визначений спосіб.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ України в Рівненській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08.05.2025р в адміністративній справі № 460/16051/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ГУ ПФ України в Рівненській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 06.02.2026р.