Справа № 380/14567/25
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 380/14567/25 пров. № А/857/49854/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань Демидюк О.В.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року про закриття провадження у справі (головуючий суддя: Гулик А.Г., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства культури та стратегічних комунікацій України до Державної інспекції архітектури та містобудування України, Товариства з обмеженою відповідальністю «ТИТАН-БУД ПЛЮС» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним рішення та скасування дозволу,

встановив:

Франківська окружна прокуратура м. Львова Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, 17.07.2025 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним рішення Державної інспекції архітектури та містобудування України щодо надання дозволу на виконання будівельних робіт дозвіл на виконання будівельних робіт №ІУ56 від 23.02.2024 «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та трансформаторною підстанцією зі знесенням існуючих будівель та споруд на вул. Червоній, 13 у м. Львові»;

- скасувати дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ56 від 23.02.2024 «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та трансформаторною підстанцією зі знесенням існуючих будівель та споруд на вул. Червоній, 13 у м. Львові», виданий замовнику будівництва Товариству з обмеженою відповідальністю «ТИТАН-БУД ПЛЮС» Державною інспекцією архітектури та містобудування України;

- припинити право Товариству з обмеженою відповідальністю «ТИТАН-БУД ПЛЮС» на виконання будівельних робіт з будівництва «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та трансформаторною підстанцією зі знесенням існуючих будівель та споруд на вул. Червоній, 13 у м. Львові», яке виникло на підставі дозволу на виконання будівельних робіт № ІУ56 від 23.02.2024.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від суду від 05 листопада 2025 року закрито провадження у справі.

Не погоджуючись із цією ухвалою суду першої інстанції, Франківська окружна прокуратура м. Львова Львівської області подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що така ухвала є незаконною та необґрунтованою, тому підлягає скасуванню, а справа направленню на продовження розгляду.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в спірних правовідносинах, право на звернення до суду Міністерства культури та стратегічних комунікацій України спрямовано на захист публічного інтересу невизначеного кола осіб, зокрема на збереження культурного надбання та культурної спадщини Українського Народу, а відтак такий спір належить до компетенції адміністративних судів.

Зазначає, що Державна інспекція архітектури та містобудування України, реалізуючи свої публічні, владні повноваження, неправомірно видала ТзОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС» дозвіл на виконання будівельних робіт, оскільки подані замовником документи не відповідають вимогам законодавства та містобудівним умовам та обмеженням забудови земельної ділянки, виданим виконкомом Львівської міської ради.

Товариства з обмеженою відповідальністю «ТИТАН-БУД ПЛЮС», 15.01.2026 подало відзив на апеляційну скаргу в якому просило апеляційну скаргу відхилити.

Представник апелянта Мельничук Ю.І. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача ТзОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС» Кравчук О.А. у судовому засіданні просила відхилити апеляційну скаргу.

Інші представники учасників справи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, їх участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта та відповідача ТзОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС», дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Закриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не передбачено повноваження органу, що реалізовує політику у сфері охорони культурної спадщини - Міністерства культури та стратегічних комунікацій України на оскарження в судовому порядку рішень, прийнятих центральним органом виконавчої влади, який реалізовує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду (Державна інспекція архітектури та містобудування України). Спір між Міністерством культури та стратегічних комунікацій України та Державною інспекцією архітектури та містобудування України щодо скасування рішення та дозволу, виданого юридичній особі приватного права, не є компетенційним спором. Оскільки, в компетенційних спорах позивачем є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою. Крім того, суд зазначив, що дозвіл на виконання будівельних робіт, який є предметом спору є актом індивідуальної дії, який впливає на права, обов`язки та інтереси саме відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ТИТАН-БУД ПЛЮС», а не позивача у справі - Міністерства культури та стратегічних комунікацій України. Також, Міністерство культури та стратегічних комунікацій України щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «ТИТАН-БУД ПЛЮС» не наділене повноваженнями пред`являти позов про припинення виконання будівельних робіт, а лише орган державного архітектурно-будівельного контролю вправі звернутись з таким позовом до суду та у встановлених випадках. Оскільки, в Міністерства культури та стратегічних комунікацій України відсутнє право на звернення до суду з цим позовом, а тому таке право відсутнє й у прокурора, який діє в інтересах держави в особі вказаного органу, тобто цей спір у наявному суб`єктному складі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки такий не є спором про право між суб`єктами владних повноважень, а фактично зводиться до «позову держави до самої себе», а також не може бути вирішено судом будь-якої юрисдикції.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у цьому спорі прокурор не реалізує публічно-владні управлінські функції стосовно відповідача та не здійснює представництво будь-якого державного органу, через що провадження у справі підлягає закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, як такі що прийняті передчасно та необґрунтовано, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що прокурор у позовній заяві обґрунтовує своє звернення до суду неналежним здійсненням своїх повноважень щодо захисту інтересів держави Міністерством культури та стратегічних комунікацій України, і як наслідок в апеляційній скарзі зазначає, що має право на звернення до суду, оскільки спірні правовідносини мають публічно-правовий характер, спір характеризується наявністю «публічного інтересу», а також стосується реалізації Міністерством його повноважень, а отже спір є таким, що може розглядатись в порядку адміністративного судочинства, враховуючи також суб`єктний склад.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Пунктом 5 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Право суб`єкта владних повноважень на звернення до суду, яке ґрунтується на загальних повноваженнях, слідує зі змісту ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», відповідно до якої міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 12, 12-1, 12-2 частини другої ст. 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить затвердження науково-проектної (науково-дослідної) документації з визначення режиму використання пам`ятки національного значення, меж і режимів використання її території та зон охорони, історико-культурного заповідника державного значення, історико-культурної заповідної території, їхніх зон охорони, охоронюваних археологічних територій, історичних ареалів населених місць; затвердження науково-проектної документації з визначення меж та режимів використання буферних зон об`єкта всесвітньої спадщини; затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини (у разі встановлення такою документацією меж території пам`ятки національного значення, історико-культурного заповідника державного значення, історико-культурної заповідної території, їхніх зон охорони, історичних ареалів населених місць).

Відповідно до пункту 18 частини другої ст. 5 цього ж Закону до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить, зокрема, видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток національного значення, об`єктів всесвітньої спадщини, припинення робіт на них, їх територіях, в зонах охорони, буферних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідними органами охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом, без дозволів або з відхиленням від них.

Згідно частини 1 ст. 14-1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» рішення про затвердження науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання території пам`ятки приймається:

центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, - щодо територій пам`яток національного значення;

органом охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - щодо територій пам`яток місцевого значення.

Порядок визначення меж та режимів використання території пам`ятки та затвердження науково-проектної документації встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Рішення про затвердження науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання зони охорони пам`яток, буферні зони об`єктів всесвітньої спадщини, історичні ареали населених місць приймається:

центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, - щодо зон охорони пам`яток національного значення, історико-культурних заповідників державного значення, історико-культурних заповідних територій;

органом охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - щодо пам`яток місцевого значення; історико-культурних заповідників місцевого значення (ч. 1 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Необхідність затвердження науково-проектної документації та технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини Міністерства культури та стратегічних комунікацій України на здійснення будівельних робіт у межах історичного ареалу як обов`язок суб`єкта містобудування корелюється з повноваженнями центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, визначеними у пунктах 12, 12-1, 12-2 частини другої ст. 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

У п. 114 постанови від 31.01.2023 у справі № 640/8728/21, Верховний Суд висновував, що будівельні та будь-які інші роботи в межах історичного ареалу населеного пункту не можуть здійснюватися без отримання дозволу від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Відтак, в цьому випадку весь комплекс правовідносин, який виник між позивачем та відповідачами має публічно-правовий характер, спір характеризується наявністю «публічного інтересу», а також безпосередньо стосується реалізації Міністерством культури та стратегічних комунікацій його повноважень, а отже спір є таким, що може розглядатись порядку адміністративного судочинства.

Аналізуючи правовий статус Міністерства культури та стратегічних комунікацій України суд апеляційної інстанції вважає, що як оскаржуваний дозвіл на виконання будівельних робіт, так і право, яке виникло на його підставі, безпосередньо стосується прав позивача.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини», до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; реалізація державної політики з питань охорони культурної спадщини.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2019 № 885, Міністерство культури та стратегічних комунікацій України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МКСК України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури, державної мовної політики, популяризації України у світі, державного іномовлення, інформаційного суверенітету України (у частині повноважень з управління цілісними майновими комплексами державного підприємства «Мультимедійна платформа іномовлення України» та Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ») та інформаційної безпеки, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах відновлення та збереження національної пам`яті, мистецтв, охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей, кінематографії.

Пунктом 3 Положення про Міністерство культури та стратегічних комунікацій України встановлено, що основними завданнями МКСК України є: 1) забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах культури та державної мовної політики; 2) забезпечення формування та реалізації державної політики у сферах відновлення та збереження національної пам`яті, кінематографії, у сфері мистецтв, охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей.

Відповідно до п. 4 Положення про Міністерство культури та стратегічних комунікацій України МКСК України відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого: здійснює контроль за виконанням Закону України «Про охорону культурної спадщини», інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; видає розпорядження та приписи щодо охорони пам`яток національного значення, об`єктів всесвітньої спадщини, припинення робіт на них, їх територіях, у зонах охорони, буферних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідними органами охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених Законом України «Про охорону культурної спадщини», без дозволів або з відхиленням від них.

З урахуванням викладеного, органом, уповноваженим державою здійснювати захист інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини є Міністерство культури та стратегічних комунікацій України.

Позовні вимоги щодо протиправності оскаржуваного рішення Державної інспекції архітектури та містобудування України щодо надання дозволу на виконання будівельних робіт дозвіл на виконання будівельних робіт №ІУ56 від 23.02.2024 «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та трансформаторною підстанцією зі знесенням існуючих будівель та споруд на вул. Червоній, 13 у м. Львові» та його скасування; припинення права Товариства з обмеженою відповідальністю «ТИТАН-БУД ПЛЮС» на виконання будівельних робіт з цього будівництва, прокурор обґрунтовує порушенням містобудівного законодавства, пам`яткоохоронного законодавства щодо будівництва в межах історичного ареалу міста, на території охоронної (буферної) зони об`єкта «Ансамбль історичного центра Львова», включеного до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО та в Зоні регулювання забудови Р-18 для пам`яток національного та місцевого значення, без погоджень центральних органів виконавчої влади.

З наведеного констатується, що звернення до суду з цим позовом обумовлене необхідністю захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини.

Що стосується права на звернення до суду Мінкультури з позовом стосовно захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, то це питання вже було предметом дослідження у Верховному Суді у складі КАС, який у постанові від 9 жовтня 2023 року у справі № 640/4637/21, прийнятій у подібних правовідносинах, проаналізувавши норми частини першої статті 3 та пунктів 13, 14, 17 частини другої статті 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини», пункту 1 Положення про Міністерство культури та інформаційної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2019 року № 885, дійшов висновку про те, що Міністерство культури та інформаційної політики України є органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, які також стосувались охорони культурної спадщини.

Під час розгляду цієї справи підстав для відступу від таких висновків Верховного Суду колегія суддів не вбачає й додатково акцентує увагу на приписах частини першої статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

За цими нормами міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зауважує, що наявність у Міністерства культури та стратегічних комунікацій України повноважень на здійснення функцій держави у правовідносинах, пов`язаних з охороною культурної спадщини, а також на захист інтересів держави у цих правовідносинах у судовому порядку підтверджується нормами права та висновками Верховного Суду щодо їх застосування, відступу від яких не здійснювалося. А правовідносини у цій справі мають публічно-правовий спір, як з огляду на їх правовий характер, так і враховуючи суб`єктний склад.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в цій справі прокурор підстави звернення до суду обґрунтував неналежним здійсненням своїх повноважень щодо захисту інтересів держави Міністерством культури та стратегічних комунікацій України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що під час розгляду цієї справи, з застосуванням норм статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру», слід з`ясувати питання про те, на захист яких саме інтересів держави спрямоване звернення до суду саме прокурора з цим позовом, чи наявні у спірних правовідносинах органи, уповноважені здійснювати захист таких інтересів у обраний прокурором спосіб (у судовому порядку) та чи дотримано прокурором порядок звернення до суду.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 лютого 2019 року в адміністративній справі № 826/13768/16, викладено правовий висновок, що за змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

У цій же постанові наголошено, що перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Водночас підкреслено, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 висновувала, що у кожному випадку звернення до суду в інтересах держави, перед тим, як визначити коло відповідачів, прокурор має встановити, насамперед: (а) суб`єкта, якому належать повноваження звертатися до суду за захистом відповідного права або інтересу; (б) ефективний спосіб захисту такого права чи інтересу; (в) залежно від установленого - коло відповідачів.

Підстави для представництва прокурором інтересів держави повинні існувати на час звернення до суду та повинні бути доведені відповідними доказами. Прокурор повинен надати суду докази, які свідчать про те, що відповідний орган державної влади (інший суб`єкт владних повноважень) не здійснює захисту інтересів держави або здійснює його неналежним чином. Такими доказами, зокрема, можуть бути звернення прокурора до відповідного органу щодо захисту інтересів держави, відповіді на них та інші письмові докази, що стосуються справи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 263/2038/16-а.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у адміністративній справі № 826/13768/16, висновувала, що з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, підстави та порядок звернення прокурора до адміністративного суду в порядку його представництва інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено та відмінно від реалізації права на звернення до суду самого суб`єкта владних повноважень.

Отже, надаючи оцінку доводам, наведеним в обґрунтуванні наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у справі, що розглядається, суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі повинен був з`ясувати, зокрема, на захист яких саме інтересів держави спрямоване звернення прокурора до суду та чи наявні у спірних правовідносинах органи, які уповноважені законом на захист цих інтересів у обраний прокурором спосіб, тобто шляхом подання відповідної позовної заяви.

Враховуючи вищенаведене, оскільки вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для представництва інтересів держави прокурором у спірних правовідносинах передує розгляду справи по суті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що цю справу належить направити на новий розгляд до суду першої інстанції для надання належної оцінки доводам прокурора, наведеним у позовній заяві щодо представництва інтересів держави у спірних правовідносинах та доказам, які до неї були додані.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції закриваючи провадження у справі допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до приписів ст. 320 КАС України є підставою для скасування ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 320, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року про закриття провадження у справі № 380/14567/25 скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 04.02.26