Справа № 320/3209/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2026-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3209/20 Суддя (судді) першої інстанції: Донець В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2025 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «ПЕРЕСЕЛЕНСЬКЕ-К» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

Приватне сільськогосподарське підприємство «ПЕРЕСЕЛЕНСЬКЕ-К» звернулося з позовом до суду, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.03.2020 № і №.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновки акту перевірки, на підставі яких прийнято оскаржувані рішення, не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства і тому позивач вважає спірні рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти позову та вказав, що оскаржувані рішення прийняті податковим органом відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в акті перевірки.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що позивачем не було надана усіх необхідних документів на підтвердження реальності господарських операцій. Матеріалами справи підтверджено наявність порушень з боку позивача приписів податкового законодавства. Звертає увагу на наявність податкової інформації на підтвердження фіктивності спірних господарських операцій.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням ДПС у Київській області проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 30.09.2019, оформлену актом від 14.02.2020 №138/10-36-05-02-07/38846528 (а.с. 13-32, 170-205).

Перевірка проведена на підставі п. 77.4 ст. 77 ПК України, наказу Головного управління ДПС у Київській області від 09.01.2020 №21, направлень на перевірку від 20.01.2020 №№85-90 (а.с. 207-213). Копія наказу Головного управління ДПС у Київській області від 09.01.2020 №21 і повідомлення від 09.01.2020 №7/10-36-05-02 (а.с. 214) надіслані на податкову адресу позивача й отримано уповноваженою особою останнього 14.01.2020, що підтверджується копією поштового повідомленням про вручення (а.с. 215).

Термін продовження перевірки продовжено наказом Головного управління ДПС у Київській області від 27.01.2020 №191 (а.с. 206), копія якого 28.01.2020 вручена особисто представнику позивача.

Згідно з актом перевірки позивач порушив, серед іншого:

- п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134. 1 ст. 134 ПК України, в результаті чого занижений податок на прибуток за 2018р. (у т.ч., за 4 квартал 2018р.) на 448283 грн;

- ст. 288 ПК України, в результаті чого занижена плата за землю (орендну плату) за 2019р. на 13996,38 грн.

За результатами перевірки Головним управлінням ДПС у Київській області винесено податкові повідомлення-рішення від 16.03.2020:

- №, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на 560354 грн (у т.ч., штрафні санкції - 112071 грн) (а.с. 34, 35);

- №, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з орендної плати за землю на 17495,48 грн (у т.ч., штрафні санкції - 3499,10 грн) (а.с. 36, 37).

Позивач, не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними, прийнятими з порушенням норм податкового законодавства, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що податковий орган, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, винесені на підставі висновків викладених у акті документальної позапланової виїзної перевірки діяв необґрунтовано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 статті138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Крім того, відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Якщо результатом розрахунку об`єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від`ємне значення, то сума такого від`ємного значення підлягає включенню до витрат першого календарного кварталу наступного податкового року. Розрахунок об`єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням зазначеного від`ємного значення попереднього року у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від`ємного значення (п. 150.1 статті 150 ПК України).

Від`ємне значення як результат розрахунку об`єкта оподаткування, отриманий від ведення діяльності, яка підлягає патентуванню, не враховується для цілей абзацу першого цього пункту та відшкодовується за рахунок доходів, отриманих у майбутніх податкових періодах від такої діяльності.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, формування валових витрат обумовлено придбанням платником податків товарів, робіт (послуг) з метою їх використання в межах господарської діяльності та реалізується за наявності у платника належно оформлених підтверджуючих проведення господарських операцій первинних документів.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 цієї статті визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Таким чином, іншим визначеним законодавством обов`язковим критерієм щодо підтвердження показників податкової звітності платника податків є забезпечення належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій, в тому числі дотримання вимог щодо підстав для здійснення такого обліку, якими можуть бути первинні документи, оформлені згідно з вимогами чинного законодавства. З урахуванням зазначеного право платника на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є також залежним від забезпечення ведення ним належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій.

Поряд з цим, у бухгалтерському та податковому обліку підприємства враховуються лише ті первинні документи, що складені за наслідками фактично проведеної господарської операції, тобто, зміст господарської операції превалює над її формою. За таких умов наявність належним чином оформлених первинних документів з приводу проведення певної господарської операції не може розглядатись як безумовне підтвердження наявності у платника податку права на формування витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, та податкового кредиту з податку на додану вартість по відповідних господарських операціях.

Отже, правомірність формування платником відповідних показників бухгалтерського та податкового обліку має оцінюватись з урахуванням сукупності умов, визначених законодавством України як підстави для їх формування.

Оскільки сукупний аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що право платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, перш за все, похідним від самого факту здійснення відповідних господарських операцій, з метою визначення правомірності формування позивачем вказаних показників податкової звітності з податку на додану вартість дослідженню підлягає реальність відповідних господарських операцій, що відбувались між позивачем та його контрагентом. Крім того, оцінці суду підлягають наявність належним чином оформлених первинних документів, які стали підставою для формування показників податкової звітності, використання платником податків придбаних товарів (робіт, послуг) в межах господарської діяльності.

Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку, суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами.

Як вбачається з матеріалів справи, суть зазначених в акті перевірки порушень вимог п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134. 1 ст. 134 ПК України полягає у тому, що господарські операції з придбання позивачем у ТОВ «ОМАН ГРУП» () у період з 01.10.2018 по 31.10.2018 товарів (добриво «Фосфоорганік плюс») у кількості 139 т на загальну вартість 2988556 грн (у т.ч.: ПДВ - 498092,60 грн) за висновком контролюючого органу є нереальними (безтоварними), у зв`язку із відсутністю фізичних та технологічних умов для здійснення постачання товарів та відсутністю в ланцюгу формування податкового кредиту від постачальників товарів, які реалізовано позивачу.

Згідно з актом (с. 4-6) при проведенні перевірки контролюючим органом досліджено:

- договір поставки від 25.10.2018 №32, укладений між позивачем (Покупець) і ТОВ «ОМАН ГРУП» (Постачальник) () на поставку окремими партіями товару в кількості і асортименті, визначених у Заявках Замовника Покупця;

- видаткові накладні: від 25.10.2018 №207, від 26.10.2018 №208 і №209, від 27.10.2018 №210, від 28.10.2018 №211, від 29.10.2018 №212 на загальну суму 2988555,60 грн (у т.ч: ПДВ - 498092,60 грн);

- податкові накладні: від 25.10.2018 №404, №№414-416, від 26.10.2018 №437, від 27.10.2018 №438, №441 і №442, від 28.10.2018 №439, №443 і №444, від 29.10.2018 №440, №№445-447 на загальну суму 2988555,60 грн (у т.ч: ПДВ - 498092,60 грн);

- платіжні доручення від 26.10.2018 №3620, від 08.11.2018 №3691, від 09.11.2018 №3721 на загальну суму 2988555,60 грн;

- рахунки бухгалтерського обліку №208, №631, №644 та оборотно-сальдові відомості по рахунку 631;

- товарно-транспортні накладні ТОВ «ЛЮКСОН КОМПАНІ» від 25.10.2018 №116, від 26.10.2018 №117, від 27.10.2018 №118, від 28.10.2018 №119, від 29.10.2018 №120 про перевезення товарів (добриво «Фосфоорганік плюс») у кількості 139 т.

Копії договору поставки, специфікації №1 до нього, оборотно-сальдових відомостей по рахунку 631 і картки рахунку 631, платіжних доручень, рахунків на оплату, видаткових накладних і товарно-транспортних накладних наявні у справі (а.с. 55-60, 64-82).

Також, у справі наявні складені позивачем акти використання мінеральних, органічних і бактеріальних добрив та засобів хімічного захисту рослин за 30.10.2018 (а.с. 83-86), згідно з якими позивачем внесено на поля під урожай кукурудзи 2019р. добриво «Фосфоорганік плюс» у загальній кількості 138,861 т.

Неповнота чи відсутність необхідних первинних документів, які підтверджують дані податкового обліку позивача по взаємовідносинах з ТОВ «ОМАН ГРУП», та/або придбання чи використання позивачем товарів без мети використання у власній господарській діяльності перевіркою не виявлено і в акті не зазначено, а судом таких обставин не встановлено.

Водночас, в акті зазначено (с.7), що згідно з даними АІС «Єдиний реєстр податкових накладних» та АІС «Податковий блок» відповідно до вантажно митних декларацій (імпорт) ТОВ «ОМАН ГРУП» придбавав добриво «Фосфоорганік плюс» у ПП фірма «ЛЕГАТ» у кількості 23 т, тобто з обсягом недостатнім для постачання позивачу. Відтак, за висновком контролюючого органу, ТОВ «ОМАН ГРУП» не могло фактично здійснити господарські операції на користь позивача, що вказує на формування позивачем активу за рахунок надходження товарів (робіт, послуг) з джерела невідомого походження, що вказує на безоплатне їх отримання.

Оцінюючи обґрунтованість висновку контролюючого органу, слід врахувати надані позивачем копії:

- сертифікату відповідності №UA.276.088.07-18, зареєстрованого від 29.03.2018 до 28.03.2019 і виданого ТОВ «ОМАН-ГРУП» () на продукцію - Добрива «Фофоорганік плюс» (а.с. 61); відкритий лист ТОВ «ОМАН ГРУП», адресований невизначеному і необмеженому колу покупців, про переваги добрива «Фосфоорганік плюс» та особливості його виробництва (а.с. 62, 63);

- Технічних умов ТУ У 20.1-1:2018 Добрива «Фосфорганік плюс», які набрали чинності 23.03.2018 (а.с. 96-107);

- листа ТОВ «ОМАН ГРУП» б/д і б/н, який адресований позивачу і в якому повідомляється про свої види діяльності (у т.ч.: код КВЕД 20.15 Виробництво добрив і азотних сполук, код КВЕД 46.75 Оптова торгівля хімічними продуктами (основний)), про наявність основних засобів і ресурсів, необхідних для здійснення власного виробництва добрив, та про контрагентів, в яких закупляється біосировина для цього.

Вказані докази свідчать про те, що ТОВ «ОМАН-ГРУП» є виробником товару, який постачався на користь позивача згідно з договором поставки від 25.10.2018 №32, а не посередником.

Відтак, використана контролюючим органом при проведенні перевірки податкова інформація про придбання ТОВ «ОМАН ГРУП» у ПП фірма «ЛЕГАТ» лише 23 т добрив «Фосфорганік плюс» не спростовує і об`єктивно не ставить під сумнів можливість (фактичність) постачання ТОВ «ОМАН ГРУП» на користь позивача 139 т добрив на виконання договору поставки від 25.10.2018 №32, як безпосереднім виробником цього товару.

Разом із тим, обмежившись аналізом товарів, які придбавались ТОВ «ОМАН ГРУП» у сторонніх продавців (постачальників), контролюючий орган не врахував і не проаналізував податкової інформації про види діяльності ТОВ «ОМАН ГРУП», у т.ч. щодо виробництва і постачання ним добрив «Фосфорганік плюс» на користь інших покупців, у т.ч. позивача, яка (податкова інформація) є у розпорядженні контролюючого органу.

Враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими і помилковими висновки контролюючого органу про безтоварність господарських операцій між позивачем і ТОВ «ОМАН ГРУП» та про заниження позивачем у зв`язку з цим податку на прибуток за 2018р. на 448283 грн, тому спірне податкове нарахування податкового зобов`язання з податку на прибуток і штрафних санкцій є безпідставним.

Висновок про порушення позивачем ст. 288 ПК України і заниження орендної плати за землю у 2019р. у сумі 13996,38 грн обґрунтовано тим, що між позивачем і Горохуватською сільською радою було укладено Тимчасовий договір оренди земельної ділянки від 02.01.2019 терміном дії до 31.12.2019; площа земельної ділянки - 2,8 га; нормативна грошова оцінка - 41655,89 грн; розмір орендної плати - 12%; розрахунок суми заниження: 2,8х41655,89х0,12.

Згідно з п. 288.1 ст. 288 ПК України (тут і надалі у редакції, чинній станом на 01.01.2019) підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Згідно з п.п. 288.2-288.4 ст. 288 ПК України платником орендної плати є орендар земельної ділянки; об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду; розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно з п. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Згідно із ст. 6 Закону України від 06.10.1998 №161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон №161-XIV) (тут і надалі у редакції, чинній станом на 01.01.2019) орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч. 1). Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ч. 5).

Згідно із ст. 17 Закону №161-XIV об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ст. 21 Закону №161-XIV орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі (ч. 1). Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України) (ч. 2).

Статтями 125, 126 ЗК України (у редакції, чинній станом на 01.01.2019) встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Системний аналіз положень ст. 288 ПК України, ч.ч. 1, 5 ст. 6, ст. 17 Закону №161-XIV і ст., ст. 125, 126 ЗК України дає підстави для висновку про те, що податковий обов`язок з нарахування і сплати орендної плати за землю виникає у орендаря з дня виникнення у нього права користування земельною ділянкою, який обумовлено моментом державної реєстрації цього права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У справі наявна копія тимчасового договору оренди земельної ділянки від 02.01.2019 терміном дії до 31.12.2019, укладеного між позивачем (Орендар) і Горохуватською сільською радою (Орендодавець) (т.1 а.с. 108, 109), яким передбачено надання в строкове платне користування земельної ділянки, яка знаходиться на території Горохуватської сільської ради за межами населеного пункту (п. 1), загальною площею 2,8 га, в т.ч. 2,8 га (господарський двір) (п. 2), для господарських потреб (п.12); договір укладається на 2019р. з 01.01.2019 по 31.12.2019 (п. 5); орендна плата - 3500 грн. за 1 га в рік, розмір орендної плати за 1 рік складає 9800 грн (п. 6); обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (п. 7).

У кінці цього договору зазначено про те, що він зареєстрований у Горохуватській сільській раді, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 02.01.2019 за №19.

У справі наявна копія акту прийому-передачі земельної ділянки в оренду від 02.01.2019 (т1. а.с. 110).

Також у справі наявна копія довідки №18 від 17.01.2019, виданої виконкомом Горохуватської сільської ради про те, що на території сільської ради ПСП «ПЕРЕСЕЛЕНСЬКЕ-К» в 2019р. орендує землі, серед яких 2,8 га - господарський двір (т.1 а.с. 42).

Оцінюючи обґрунтованість висновку контролюючого органу про заниження орендної плати за землю, суд першої інстанції вірно вказав, що в акті перевірки не встановлено факт державної реєстрації права користування (оренди) земельною ділянкою площею 2,8 га, яка знаходиться на території Горохуватської сільської ради, на підставі тимчасового договору оренди земельної ділянки від 02.01.2019.

За таких обставин суд першої інстанції вірно зазначив про не набрання чинності тимчасовим договором оренди земельної ділянки від 02.01.2019 і про не набуття права оренди на визначену цим договором земельну ділянку, а відтак і про відсутність передбачених ст. 288 ПК України підстав для нарахування і сплати позивачем спірної орендної плати за землю.

Зазначення у кінці тимчасового договору про те, що він зареєстрований у Горохуватській сільській раді, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 02.01.2019 за №19, не є оформленням права користування земельною ділянкою відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Наявні у справі копії акту прийому-передачі земельної ділянки в оренду від 02.01.2019 і довідки виконкому Горохуватської сільської ради №18 від 17.01.2019 не доводять фактичності користування позивачем земельною ділянкою у 2019р., адже відповідно до ст. 17 Закону №161-XIV за відсутності державної реєстрації права оренди об`єкт за договором оренди землі не вважається переданим орендодавцем орендареві.

Таким чином є необґрунтованим і помилковим висновок контролюючого органу про заниження позивачем орендної плати за землю у 2019р. у сумі 13996,38 грн, тому спірне податкове нарахування податкового зобов`язання з плати за землю і штрафних санкцій є безпідставним.

Крім того є необґрунтованим здійснення контролюючим органом розрахунку розміру спірної орендної плати за землю із застосування максимальної величини - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Так, приписами п. 288.5 ст. 288 ПК України визначено мінімальні та максимальні розміри орендної плати за землю. Водночас, як визначено у ч. 5 ст. 21 Закону №161-XIV, конкретний розмірі орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди.

Посилаючись в акті перевірки на тимчасовий договір про оренду земельної ділянки від 02.01.2019, відповідач при розрахунку суми недоїмки не обґрунтував причин неврахування встановленого у цьому договорі розміру орендної плати за землю - 9800 грн (з урахуванням індексів інфляції), а також не обґрунтував причини застосування максимальної ставки - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, та податкового кредиту можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи. Саме собою невиконання контрагентом своїх податкових обов`язків (неподання звітності) не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагента та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків (постанови Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/11879/13-а, від 12.06.2018 у справі №802/1155/17-а, від 12.06.2018 у справі № 2а-1484/12/1370 тощо).

Відсутність у контрагента матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру та аутсорсингу (оренда персоналу).

Податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах щодо контрагента позивача по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону (постанова Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №804/939/16).

Деякі помилки в документах чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися) (постанова Верховного Суду від 05.01.2021 у справі № 820/1124/17 тощо).

Таким чином, порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

До того ж, контролюючі органи не наділені повноваженнями на перевірку економічної доцільності рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагента, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом, зокрема у постанові від 10.03.2020 у справі № 822/1284/15.

Оцінивши наявні в матеріалах справи копії первинних документів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що документи, складені за наслідками господарських операцій між позивачем та його контрагентом не мають дефекту форми, змісту або походження, які в силу ч. 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Колегія суддів зазначає, що податковим органом не було спростовано реальності та достовірності наданих первинних документів, не надано доказів, які б вказували, що дані документи складено з порушеннями чи в супереч нормам чинного законодавства.

Між тим, відповідачем не надано жодних доказів того, що позивач діяв без належної обачності і йому мало бути відомо про порушення, які можливо допускаються контрагентом, при цьому, позивач не може нести відповідальність за можливі негативні наслідки господарської діяльності його контрагента, а тим більше за відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачання товарів.

Під час проведення господарських операцій платник податків може бути і не обізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності свого контрагента і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагент можливо і має наміри щодо порушення податкового законодавства.

Відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов`язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

На момент здійснення правовідносин підприємство-контрагент позивача було зареєстровано як юридична особа та платником податку на додану вартість.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Окрім того, слід зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у суб`єкта господарювання додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його контрагентом правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.

Колегія суддів наголошує, що підстави, які зазначені податковим органом в акті перевірки з урахуванням усіх наданих первинних документів позивачем, не є достатніми та належними для висновку про фіктивність господарських операцій та не узгоджуються з положеннями податкового законодавства.

При цьому, будь-яких зустрічних звірок контрагента позивача проведено не було, доказів порушення податкового законодавства з їхнього боку не надано.

Вищевикладені пояснення позивача у поєднанні з наданими первинними документами підтверджують реальність господарських операцій по відносинам із контрагентом та пов`язаність придбаних товарів із господарською діяльністю підприємства.

Враховуючи викладене, висновки акту перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України в частині завищення від`ємного значення є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

В обґрунтування прийняття спірних податкових повідомлень-рішень відповідачем не наведено обставин, які б вказували на безтоварність операцій. Висновки відповідача ґрунтуються на даних податкової інформації щодо контрагента, а не з аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, що, в свою чергу, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних договорів за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.

Доводи відповідача про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 16.03.2020 № і № прийняті не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без врахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, тому дані рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 02.02.2026.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

Судді: В.О. Аліменко

Н.В. Безименна