Справа № 160/34048/25
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЮркова Е.О.
за участі секретаря судового засіданняВолок А.О.
представник позивача представник відповідача Потапов О.М. Дідківська С.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦМЕХАНІЗАЦІЯ" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
28 листопада 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦМЕХАНІЗАЦІЯ" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з вимогами:
15.12.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначає, що з метою обґрунтування правової позиції позивача просить суд врахувати при розгляді цієї справи не тільки норми законодавства України, а й роз`яснення податкового органу. Зазначає, що відповідно до п.п. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 ПКУ у разі, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать, зокрема, про заниження або завищення від`ємного значення суми ПДВ платника податків, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити зменшення (збільшення) від`ємного значення суми ПДВ, передбачених ПКУ або іншим законодавством. Отже, якщо за результатами перевірки, контролюючий орган виявляє помилку, допущену платником податків при заповненні додатка 2 (Д2) до декларації з ПДВ, яка свідчать про заниження або завищення від`ємного значення суми ПДВ платника податків, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити зменшення (збільшення) від`ємного значення суми ПДВ.
В судовому засіданні 03.02.2026 представник позивача вимоги позову підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи наведені у позові та додаткових поясненнях.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи наведені у відзиві та додаткових поясненнях.
Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
За результатами означеної перевірки, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області складено акт «від 14.10.2025 №4342/04-36-07-03/38115193, відповідно до якого контролюючим органом встановлено порушення ТОВ "УКРСПЕЦМЕХАНІЗАЦІЯ", зокрема:
2. п.189.1 ст.189, пп.г) п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 2 336, 480 грн, в тому числі:
- за липень 2021 року на суму 151 594 грн,
- за січень 2024 року на суму 2 184 886 грн,
та завищено суму ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (показник рядка 21 Декларації) за березень 2025 року на суму 5 537 571 грн.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема: визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі ПК України).
Пунктом 44.1 ст.44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПК України.
Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Водночас, підпункт «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України визначає, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Отже, якщо платник податку на додану вартість починає використовувати товари/послуги/необоротні активи, які були попередньо придбані з податком на додану вартість із формуванням податкового кредиту на ці суми, в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, то він повинен нарахувати податкові зобов`язання з податку на додану вартість виходячи із бази оподаткування визначеної в порядку передбаченому пунктом 189.1 статті 189 ПК України (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Згідно із пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Отже, з аналізу вказаних норм слідує, що обов`язок щодо нарахування податкових зобов`язань з ПДВ відповідно до п. 198.5 ст. 198 ПК України виникає у платника податку у разі, якщо придбані товари/послуги та/або необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися, зокрема, в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Враховуючи викладене, при списанні в межах норм природного убутку товарів, при придбанні яких суми ПДВ були віднесені до податкового кредиту та які втратили товарний вигляд, податкові зобов`язання платником податку не нараховуються за умови, що вартість таких товарів включається до вартості готової продукції, яка підлягає оподаткуванню. В інших випадках, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання відповідно до п. 198.5 ПК України виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п. 198.1 ПК України, та скласти і зареєструвати в ЄРПН за такими товарами зведену податку накладну.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що за наявності у нього від`ємного значення податку на додану вартість, яке переноситься до складу податкового кредиту наступних звітних періодів, контролюючий орган не мав правових підстав визначати грошове зобов`язання до сплати, а сума нібито заниженого податку повинна була враховуватися виключно шляхом зменшення розміру такого від`ємного значення.
Згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Пунктом 200.4 статті 200 ПК України закріплено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Разом з тим, для застосування контролюючим органом такого механізму коригування показників податкової звітності необхідним є встановлення самого факту порушення податкового законодавства, що призвело до заниження податкових зобов`язань.
Як вбачається з акту перевірки та відзиву відповідача, підставою для висновку контролюючого органу про заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість стало те, що ТОВ «УКРСПЕЦМЕХАНІЗАЦІЯ» не надало, на думку відповідача, належного документального підтвердження використання списаних товарно-матеріальних цінностей (автошини, акумулятори, гальмівні диски, фільтри, мастила, гідравлічні рідини тощо) у господарській діяльності підприємства.
Зокрема, контролюючий орган зазначає, що до перевірки не надавались документи, що підтверджують необхідність проведення комплексу робіт з поточного ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів та підтверджують причину списання значної кількості запчастин (знос, поломка, непридатність для подальшого використання), зокрема, але не виключно:
- відповідні накази по підприємству;
- відомості дефектів (дефектні акти) про виявлені недоліки при експлуатації техніки (акти технічного огляду) на кожний транспортний засіб (проведеної акустичної та комп`ютерної діагностики для визначення дефектів, тощо);
- інструкції з експлуатації таких транспортних засобів (ТЗ) в частині рекомендацій виробника щодо частоти заміни оливи для такої моделі ТЗ, показники ондометрів ТЗ, документи зі спеціалізованих СТО щодо необхідності заміни оливи;
- картки обліку пробігу (наробітку) шин (з описом причини списання, залишкового ресурсу);
- акти технічного огляду транспортних засобів після заміни шин та/або щодо проведення балансування після заміни шин (перевірка тиску, балансування виявлення вібрацій при випробувальному русі, тощо),
- договори зі спеціалізованими підприємствами, які мають ліцензію на поводження з відходами гумових виробів (автошин);
- акти утилізації вироблених та/або пошкоджених шин та великогабаритних демонтованих запасних частин (як то двигун, крило, тощо) та/або документи на оприбуткування вторинних матеріалів (замінені крила, шини, тощо);
- акти виконаних робіт/акти технічного обслуговування на підтвердження встановлення запчастин (автошин);
- заявки Орендарів про необхідність здійснення ремонту/техобслуговування;
- акти переміщення техніки для виконання ремонту (техобслуговування),
що в свою чергу унеможливлює підтвердити використання таких ТМЦ в межах провадження господарської діяльності перевіряємого підприємства.
При цьому, із змісту акту перевірки вбачається, що контролюючим органом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про фактичне використання зазначених товарно-матеріальних цінностей поза межами господарської діяльності позивача, їх реалізацію третім особам, безоплатну передачу, використання для особистих потреб посадових осіб або інше вибуття активів з господарського обігу підприємства.
Фактично висновки відповідача ґрунтуються на припущеннях, що у зв`язку з відсутністю документального підтвердження причин списання (відсутні (дефектні відомості, акти технічного огляду, тощо), оприбуткування демонтованих ТМЦ та/або їх утилізацію, документально не підтверджено факт виконання робіт по заміні запчастин/шин/ оливи та за допомогою якого обладнання, тощо, вони вважаються використаними в операціях, що не є господарською діяльністю.
Однак такий підхід суперечить положенням податкового законодавства.
ПК України не містить вичерпного переліку конкретних первинних документів, якими має підтверджуватись використання ТМЦ, а тому оцінка здійснюється з урахуванням усіх доказів у сукупності.
Суд враховує, що за своїм видом діяльності позивач використовує у господарській діяльності транспортні засоби та спеціальну техніку, експлуатація яких об`єктивно пов`язана з необхідністю періодичної заміни шин, акумуляторів, фільтрів, мастил, гідравлічних рідин та інших витратних матеріалів, а також проведення поточних ремонтів. За таких обставин саме по собі списання відповідних товарно-матеріальних цінностей не може свідчити про їх використання поза межами господарської діяльності.
Таким чином, відповідачем фактично ототожнено відсутність, на його думку, достатнього документального підтвердження з фактом негосподарського використання товарів та матеріалів, що суд вважає помилковим.
За відсутності встановленого порушення податкового законодавства відсутні й правові підстави для коригування показників податкової звітності позивача, у тому числі для зменшення від`ємного значення податку на додану вартість, а також для визначення грошового зобов`язання та застосування штрафних (фінансових) санкцій.
Таким чином, відповідачем не доведено наявність обставин, з якими Податковий кодекс України пов`язує обов`язок платника податку нарахувати податкові зобов`язання відповідно до підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України.
Крім того, суд зазначає, що штрафні (фінансові) санкції, застосовані до позивача відповідно до пункту 123.2 статті 123 Податкового кодексу України, мають похідний характер від визначеного контролюючим органом податкового зобов`язання, а оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на додану вартість відповідно до підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України, відповідно відсутні й підстави для застосування штрафних санкцій, визначених пунктом 123.2 статті 123 ПК України.
Доводи позивача щодо порядку коригування контролюючим органом від?ємного значення податку на додану вартість (рядок 21 декларації) не впливають на вирішення спору по суті, оскільки механізм відображення результатів перевірки у податковій звітності є похідним від встановлення самого факту порушення податкового законодавства. Оскільки судом встановлено відсутність доведеного факту використання товарів у негосподарській діяльності, відповідно відсутні і правові підстави як для нарахування податкових зобов`язань за пунктом 198.5 статті 198 ПК України, так і для будь-яких похідних коригувань показників податкової звітності.
Відтак, оскаржуване податкове повідомлення-рішення не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а також суперечить встановленим у справі обставинам, є протиправним та підлягає скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
В адміністративному судочинстві тягар доказування покладається на суб`єкт владних повноважень, а не на позивача. При цьому суб`єкт владних повноважень може посилатися лише на докази, які були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що вони не були отримані ним до його прийняття з незалежних від нього причин.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 у справі №420/9371/22.
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №813/2901/18.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №520/6006/21.
Положеннями частини 3 статті 77 КАС України закріплено презумпцію неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, згідно якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.09.2023 у справі №200/2859/19-а.
При вирішенні спору цього спору, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 18.10.2023 у справі №1.380.2019.004162.
У справі Кобець проти України Європейський суд з прав людини, керуючись критерієм доведення поза розумним сумнівом (рішення у справі Авшар проти Туреччини), вказав, що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Принцип оцінки доказів поза розумним сумнівом полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення (рішення від 14.02.2008 у справі Кобець проти України).
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2023 у справі №826/5397/18.
В своїй сукупності вказані нормативні положення свідчать, що саме відповідач повинен довести існування юридичного складу обставин, за наявності яких він може, а тому правомірно прийняв спірне рішення.
Всупереч зазначеному контролюючий орган в цій справі не довів правомірність спірних податкових повідомлень-рішень в оскаржуваній частині.
Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 30 280,00 грн, що документально підтверджується платіжною інструкцією №5592 від 27.11.2025.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а тому підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь позивача судовий збір у сумі 30 280,00 грн.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 КАС України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 05 лютого 2026 року.

Суддя Е.О. Юрков