Справа № 240/15221/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2026-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у зміні способу виконання судового рішення

04 лютого 2026 року м. Житомир справа № 240/15221/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши у порядку письмового провадження заяву про зміну способу виконання судового рішення заяву в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

20 січня 2026 року до суду надійшла заява старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Михалюк І.В. про зміну способу виконання судового рішення у справі № 240/15221/24, змінивши зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за 33 дні затримки повного розрахунку при звільненні за період з 19 червня 2024 року по 21 липня 2024 року включно у сумі 38765,10 грн на стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за 33 дні затримки повного розрахунку при звільненні за період з 19 червня 2024 року по 21 липня 2024 року включно у сумі 38765,10 грн.

У цій заяві державний виконавець, посилаючись на пункт 3 статті 33 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (надалі - Закон № 1404-VIII) зазначає про звернення стягувача із відповідною заявою щодо звернення виконавця до суду у питанні зміни способу виконання рішення суду у цій справі, оскільки боржником на виконання судового рішення нараховано, проте не виплачено, 38765,10 грн середнього заробітку. При цьому державний виконавець додає, що боржник є державною установою та керується нормами бюджетного законодавства, а відповідно до статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі здійснюються за наявності бюджетного призначення. Оскільки боржником не надано відповіді на вимогу державного виконавця від 17 вересня 2025 року щодо виконання у 3-денний термін рішення суду у цій справі, а ініційована зміна способу виконання судового рішення, як переконує заявник, не зачіпає суті судового рішення, просить суд задовольнити заяву, змінивши спосіб виконання рішення суду стягненням заборгованих сум з боржника.

Ухвалою від 21 січня 2026 року заяву призначено до розгляду у судовому засіданні 04 лютого 2026 року.

У поданій 28 січня 2026 року через підсистему "Електронний суд" заяві ІНФОРМАЦІЯ_2 зауважує на тому, що процесуальна можливість встановити чи змінити спосіб або порядок виконання судового рішення не передбачає зміну судового рішення по суті, обрання нового способу захисту порушеного права, а полягає лише у вирішенні питання про вжиття нових заходів для належного виконання рішення та захисту порушеного права у визначений раніше спосіб за умови неможливості виконання рішення суду у встановлений судом спосіб при його ухваленні. Натомість державний виконавець поданою заявою просить суд змінить ухвалене рішення суду по суті та встановити новий спосіб захисту, передбачений статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), що не охоплено межами вирішених по суті позовних вимог у цій справі. Тому просить суд відмовити у задоволенні поданої заяви.

У судове засідання заявник (державний виконавець), стягувач та боржник (їх представники) не з`явились, що в силу частини другої статті 378 КАС України не перешкоджає судовому розгляду, та відповідно до частини дев`ятої статті 205 КАС України утворює підставу для розгляду заяви у порядку письмового провадження.

Вирішуючи заяву державного виконавця про зміну способу виконання судового рішення у цій справі суд виходить з такого.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях зазначав, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 квітня 2020 року у справі № 560/523/19, від 01 лютого 2022 року у справі № 420/177/20 та від 18 травня 2022 року у справі № 140/279/21.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

У постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 200/2961/21-а зазначено, що, у разі необхідності встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення необхідно звернути увагу на те, що:

1) із відповідною заявою варто звертатися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції;

2) із такою заявою можуть звернутися стягувач чи виконавець (у випадках, встановлених законом);

3) для зміни способу або порядку виконання судового рішення повинні існувати обставини, що істотно ускладнюють належне виконання рішення або роблять його неможливим;

4) на виконання вимог процесуального законодавства потрібно надати суду належні та допустимі докази на підтвердження вищевказаних обставин як підстави для задоволення судом відповідної заяви.

Тобто, процесуальна можливість встановити чи змінити спосіб або порядок виконання судового рішення виникає за наявності виняткових обставин, які б ускладнювали його виконання або робили його виконання неможливим, адже в такий спосіб змінюються висновки вже прийнятого судового рішення. Разом із тим, зміна способу чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення повинна узгоджуватися з тими обґрунтуваннями судового рішення, на які спираються висновки суду, що містяться в резолютивній частині судового рішення. Здійснюючи зміну способу і порядку виконання судового рішення, суд не може змінювати зміст резолютивної частини рішення або змінити обраний судом спосіб захисту порушеного права. Висновки судового рішення щодо способу і порядку його виконання чітко визначені та не можуть бути змінені іншим судовим рішенням без відповідного обґрунтування виняткової необхідності застосування такої зміни рішення.

З аналізу положень частин першої, третьої статті 378 КАС України суд робить висновок, що підставою для застосування правил цієї норми є настання обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення такою обставиною може бути недостатність коштів на рахунку, стихійне лихо, а для зміни способу чи порядку виконання судового рішення - неможливість виконання судового рішення внаслідок відсутності, пошкодження або знищення об`єкта стягнення або з інших причин. Тобто, зміна способу і порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими судом. Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, однак не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.

Подібна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 800/203/17.

Повертаючись до обставин цієї справи суд зазначає, що обов`язковим до виконання рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року, яке набрало законної сили 21 травня 2025 року, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за 33 дні затримки повного розрахунку при звільненні за період з 19 червня 2024 року по 21 липня 2024 року включно у сумі 38765,10 грн.

Натомість державний виконавець ініціює за поданою заявою зміну способу виконання рішення суду у цій справі стягненням нарахованого середнього заробітку у сумі 38765,10 грн з боржника ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь стягувача ( ОСОБА_1 ), мотивуючи неможливістю виконання рішення суду у визначений судом в ухваленому рішенні зобов`язальний спосіб.

Варто зауважити, як вже було зазначено, зміна способу і порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.

Проте, аналіз змісту та доводів в обґрунтування обставин, які слугували підставою для звернення до суду з цією заявою, суд доходить переконання того, що зміна способу виконання рішення суду, яке набрало законної сили, фактично змінить зміст способу захисту порушеного права ОСОБА_1 , що є недопустимим процесуальним порушенням при розгляді судом заяви в порядку статті 378 КАС України.

Ці висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду щодо зміни способу виконання судового рішення у постанові від 18 лютого 2025 року у справі № 640/7827/22.

Тому суд звертає увагу заявника, що невиплата боржником заборгованих сум, присуджених стягувачу, як і не надання відповіді на вимогу державного виконавця щодо виконання судового рішення, суд не розцінює достатньою, а відтак належною, підставою у розумінні статті 378 КАС України для зміни судом встановленого способу виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Тож зазначені державним виконавцем обставини не вказують на неможливість виконання судового рішення у цій справі та не надають достатніх правових підстав для застосування процесуального інституту зміни порядку і способу виконання судового рішення, регламентованого статтею 378 КАС України. Довід заявника про невиконання боржником судового рішення, на думку суду, не свідчить про неможливість виконання судового рішення у спосіб, визначений у судовому рішенні.

Таким чином суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення суду у цій справі, оскільки встановлення способу виконання рішення суду у спосіб, обраний заявником, фактично змінить рішення суду у зв`язку зі зміною обраного способу захисту права стягувача.

Керуючись статтями 243, 248, 378 КАС України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні заяви старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Михалюк І.В. (вх. № 4509/26 від 20 січня 2026 року) про зміну способу виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року в адміністративній справі № 240/15221/24.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвалу складено 04 лютого 2026 року.

Суддя О.Г. Приходько