Справа № 260/4386/25
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2026-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2026 року м. Ужгород№ 260/4386/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 4 під., 1 поверх, м. Харків, Харківська область, 61022, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника адвоката Повідайчика Віктора Івановича (далі представник позивача) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач 2), яким просить суд:

1) витребувати в Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області оригінал рішення, яким відповідачем було припинено виплату пенсії та матеріали пенсійної справи № 89;

2) визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, що полягають у невключенні періодів роботи до страхового стажу протиправними;

3) скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області № 89 від 23.10.2024 року;

4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи відповідно до відомостей її диплому № НОМЕР_2 , трудової книжки НОМЕР_3 та з врахуванням довідки № 10, виданою директором командитного товариства «Клименко-плюс» 04.04.2025 року;

5) стягнути з відповідачів на користь позивача понесені нею судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 17.10.2024 року звернулася із заявою до відповідача про призначення їй пенсії за віком. Однак, за наслідками розгляду прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 23.10.2024 №89. Згідно рішення, до страхового стажу не було зараховані періоди догляду за дітьми 14.06.1986 р.н. та ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки прізвище матері в свідоцтвах про народження НОМЕР_4 та НОМЕР_5 не відповідає паспортним даним; період роботи з 10.11.1988 по 20.10.1992 та з 21.10.1992 по 28.04.1993 згідно трудової книжки НОМЕР_6 , оскільки відсутні печатки при звільненні з роботи. В наданій довідці від 16.11.2023 року за період роботи з 10.11.1988 по 14.07.1999 відсутній реєстраційний номер та по батькові заявниці не відповідає паспортним даним.

З даними діями відповідача позивач не погоджується, тому звернулася з даним позовом.

06 червня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

16 червня 2025 року до суду подано копію пенсійної справи позивача.

17 червня 2025 року відповідачем 1 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , вважаючи позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що поданий із порушенням норм матеріального і процесуального права. Відповідач 1 зазначив, що рішенням №89 від 23.10.2024 року було правомірно відмовлено у призначенні пенсії, оскільки до страхового стажу позивача не зараховано окремі періоди догляду за дітьми та періоди роботи. Зокрема, періоди догляду за дітьми не були враховані через невідповідність прізвища матері у свідоцтвах про народження паспортним даним позивача, а періоди роботи з 10.11.1988 по 20.10.1992 та з 21.10.1992 по 28.04.1993 через відсутність печаток у трудовій книжці при звільненні, а також через невідповідність по батькові у наданій довідці та відсутність у ній реєстраційного номера.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач 1 послався на положення статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV та Порядок №637, наголошуючи, що трудова книжка є основним, але не безумовним доказом наявності страхового стажу, особливо у разі наявності неточностей або сумнівів щодо достовірності записів. У таких випадках, на думку відповідача 1, стаж має підтверджуватися іншими документами або даними з реєстру застрахованих осіб, а за їх відсутності показаннями свідків. Відповідач 1 також звернув увагу на усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої записи у трудовій книжці можуть бути поставлені під сумнів за наявності обґрунтованих сумнівів у їх достовірності. Крім того, відповідач 1 зазначив, що у разі розбіжностей у персональних даних у правовстановлюючих документах позивачка має право звернутися до суду з окремою заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, з метою підтвердження належності таких документів саме їй.

Відповідач 2 відзив на позовну заяву не подав. З довідки про доставку електронного листа видно, що така була доставлена до електронного кабінету 09.06.2025 року. Судом вжито достатніх заходів щодо належного повідомлення відповідача 2 про відкриття провадження у справі та надано достатній строк для подання відзиву на позовну заяву.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2024 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем свого проживання із заявою про призначення пенсії за віком.

Вказана заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області в порядку екстериторіальності.

За результатами розгляду, 23 жовтня 2024 року було прийнято рішення № 89 про відмову в призначенні пенсії за віком, згідно з яким страховий стаж позивача визначено у розмірі 24 роки 11 місяців 27 днів, що стало підставою для відмови.

З аналізу зазначеного рішення вбачається, що органом Пенсійного фонду не було зараховано до страхового стажу позивача низку періодів.

Зокрема, не зараховано періоди догляду за дітьми, народженими ІНФОРМАЦІЯ_2 та 01.01.1992 року, з мотивів невідповідності прізвища матері у свідоцтвах про народження серії НОМЕР_4 та НОМЕР_5 паспортним даним позивача. Водночас відповідачем 1 не заперечується сам факт перебування позивача у відпустці по догляду за дітьми.

Період роботи з 10.11.1988 по 20.10.1992 та з 21.10.1992 по 28.04.1993 згідно трудової книжки НОМЕР_7 , не зараховано, оскільки відсутні печатки при звільненні з роботи. В наведеній довідці від 16.11.2023 за період роботи з 10.11.1988 по 14.07.1999 відсутній реєстраційний номер та по батькові позивача не відповідає паспортним даним.

Наявний страховий стаж позивача достовірно підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів. Так, відповідно до диплому № НОМЕР_2 , виданого Виноградівським кооперативним профтехучилищем 24.07.1982 року, позивач навчалася у період з 01.09.1981 по 24.07.1982, що становить 10 місяців 24 дні.

Записами трудової книжки НОМЕР_3 підтверджується її робота продавцем з 16.08.1982 по 03.11.1988, з 10.11.1988 по 20.10.1992, з 21.10.1992 по 11.05.1999, а також з 12.05.1999 по 14.07.1999, причому зазначені періоди додатково підтверджені довідкою № 10 від 04.04.2025, виданою директором командитного товариства «Клименко-плюс».

Матеріалами справи встановлено, що страховий стаж включає численні періоди виплати допомоги по безробіттю, роботу у лісогосподарських підприємствах, у ФОП, у закладі дошкільної освіти (кухарем з 22.10.2018 по 31.08.2022), а також останній період роботи з 19.05.2023 по 09.10.2024 у ФОП ОСОБА_2 .

Згідно з розрахунком страхового стажу, на підставі первинних документів, загальний страховий стаж ОСОБА_1 за період з 16.08.1982 по 09.10.2024 становить 30 років 10 місяців 26 днів, що майже відповідає встановленому законом мінімуму у 31 рік.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». (далі - Закон №1058-IV).

За положеннями статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

При зверненні 17.10.2024 року із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наданими до заяви документами про стаж, страховий стаж позивача склав 24 роки 11 місяців 27 днів, оскільки не враховано періоди догляду за дітьми 14.06.1986 р.н. та ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки прізвище матері в свідоцтвах про народження НОМЕР_4 та НОМЕР_5 не відповідає паспортним даним та період роботи з 10.11.1988 по 20.10.1992 та з 21.10.1992 по 28.04.1993 згідно трудової книжки НОМЕР_6 , оскільки відсутні печатки при звільненні з роботи. В наданій довідці від 16.11.2023 року за період роботи з 10.11.1988 по 14.07.1999 відсутній реєстраційний номер та по батькові заявниці не відповідає паспортним даним.

Спірним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №89 від 23.10.2024 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За змістом положень статті 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_6 від 18.08.1982 року позивач:

Івано-Франківське відділення ВРП в/о «Львівтрансгаз»:

запис №6 10.11.1988 року прийнята на роботу продавцем магазину №19 в м. Воловець по переводу, згідно наказу №177к від 10.11.1988 року;

запис №7 28.06.1989 за підсумком атестації присвоєно ІІІ категорію продавця, згідно наказу №126 від 28.06.1989 року;

запис №8 07.09.1989 на основі наказу Мінагропрому СРСР №84-орг від 03.05.1989 року і листа УРП №15/5-447 від 05.06.1989 року Івано-Франківське відділення ВРП в/о «Львівтрансгаз» реорганізовано в ВРП №7 УМГ «Прикарпаттрансгаз» з підпорядкуванням УРП ВО «Укргазпром», згідно наказу №192к від 07.09.1989 року.

запис №9 19.02.1990 у зв`язку з утворенням Закарпатського торгового об`єднання ВРП №7 переведена на роботу в Закарпатське ТО, згідно наказу №23 від 19.02.1990 року.

запис №10 19.02.1990 прийнята на роботу в Закарпатське т/о ВРП №7, згідно наказу ;4 від 19.02.1990 року.

запис №11 20.10.1992 року звільнена по переводу в СП «Турбо-Імпекс» згідно ст. 36 п. 5 КЗОТ, згідно наказу №119к від 20.10.1992 року.

запис №12

запис № 13 запис №12 вважати недійсним

запис № 14 21.10.1992 прийнята по переводу на посаду продавця ІІІ категорії, згідно наказу №2к від 21.10.1992 року.

запис №15 28.04.1993 звільнена згідно п. 5 ст. 36 КЗОТ Української республіки, згідно наказу №18 від 28.04.1993 року.

Період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_6 від 18.08.1982 року з 10.11.1988 по 20.10.1992 та з 21.10.1992 по 28.04.1993 не враховано, оскільки відсутні печатки при звільненні з роботи.

Суд зазначає, що на момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252, зі змінами, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 19 жовтня 1990 року №412 (далі - Інструкція №162), та Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), які містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.8 глави 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також Інструкція №162.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18), яка в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.

Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

При цьому, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимим доказами для підтвердження його трудового стажу.

За таких обставин суд приходить до переконання, що неправильно здійснено запис в трудову книжку не може бути підставою неврахування періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні (перерахунку) пенсії за віком, оскільки позивач не може відповідати за правильність оформлення трудової книжки і відповідність дотримання вимог законодавства на підприємстві.

Також до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 10.11.1988 по 14.07.1999, згідно довідки від 16.11.2023 року, оскільки відсутній реєстраційний номер довідки та по батькові заявниці не відповідає паспортним даним.

Вказаний період підтверджений записами трудової книжки серії НОМЕР_6 .

Суд зазначає, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Такі повноваження Пенсійного фонду повинні бути використані з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.

Відтак, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.

Наявність сумнівів у відповідача відповідно до зазначеного законодавства може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п. 3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідачі в свою чергу не надали суду доказів того, що в трудовій книжці позивача містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Разом з тим, окрім наведеної обставини, трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу за спірний період і на переконання суду є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо періоду роботи відповідачами суду не надано. При цьому, при вирішенні цієї справи суд враховує те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.

Тому суд критично оцінює твердження про те, що по батькові позивача зазначене в документах, не збігається з по батькові згідно паспорта позивача у зв`язку з чим періоди роботи згідно трудової книжки, довідки не враховано до загального страхового стажу позивача.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки чи довідки про наявний страховий стаж.

Аналогічно не зараховано до страхового стажу позивача періоди догляду за дітьми 14.06.1986 р.н. та ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки прізвище матері в свідоцтвах про народження НОМЕР_4 та НОМЕР_5 не відповідає паспортним даним.

Так за змістом статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.

Таким чином, до загального стажу, що дає право на пенсію за віком, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Як слідує з матеріалів справи позивач є матір`ю дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження НОМЕР_4 від 17.06.1986 року) і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_5 від 09.01.1992 року).

Згідно розрахунку Форми РС-право від 17.10.2024 року вказані періоди не зараховано.

Щодо позовної вимоги зобов`язати відповідача 1 здійснити перерахунок пенсії позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення (перерахунок) пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно пункту 4.2 розділу IV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3 розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу IV Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок) пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10).

Враховуючи вимоги Порядку №22-1, органом, що приймає рішення за заявою позивача про перерахунок пенсії визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

При цьому, слід зазначити, що Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області не здійснювало розгляд заяви позивачки, не приймало рішення про відмову в перерахунку пенсії, а тому відсутні правові підстави для покладання такого обов`язку.

Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1, належним відповідачем у правовідносинах щодо розгляду заяви позивачки про перерахунок пенсії є Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про перерахунок пенсії та прийняв рішення про відмову.

Суд зазначає, що зобов`язання щодо вчинення певних дій слід покласти, саме на Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, як територіальний орган, який прийняв рішення про відмову.

Аналогічного висновку дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 01 липня 2024 року по справі № 460/486/23 та Верховним Суду у постанові від 07.05.2024 по справі №460/38580/22, провадження № К/990/634/24.

Згідно з приписами частини першої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Таким чином суд вважає за необхідне, застосовуючи частину другу статті 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області повторно розглянути подану позивачем заяву про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення.

Виходячи з викладеного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №89 від 23.10.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Також з метою належного та ефективного відновлення порушеного права позивача, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період догляду за дітьми 14.06.1986 р.н. та ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ними трьохрічного віку, періоди роботи з 10.11.1988 по 20.10.1992 та з 21.10.1992 по 28.04.1993 згідно трудової книжки НОМЕР_8 .

Наведене свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява №387/03, 20 вересня 2012 року, п. 53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки позов задоволено, на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.5, 19, 77, 139, 243, 246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 4 під., 1 поверх, м. Харків, Харківська область, 61022, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №89 від 23.10.2024 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період догляду за дітьми 14.06.1986 р.н. та ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ними трьохрічного віку та періоди роботи з 10.11.1988 по 20.10.1992 та з 21.10.1992 по 28.04.1993 згідно трудової книжки НОМЕР_8 .

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.10.2024 про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти рішення.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 4 під., 1 поверх, м. Харків, Харківська область, 61022, ) судовий збір в сумі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець