Справа № 120/8581/25
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2026-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 лютого 2026 р. Справа № 120/8581/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення

в с т а н о в и в :

23.06.2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що старшим інспектором прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_2 , лейтенантом ОСОБА_2 винесено рішення №МП-0844 від 05.06.2025 року про відмову в перетині державного кордону України.

На переконання позивача, вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Ухвалою суду від 26.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

12.09.2025 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що 05.06.2025 року в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення "Могилів-Подільський Отач" уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, старшим інспектором прикордонної служби віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_2 , лейтенантом ОСОБА_3 , прийнято рішення №МП-0844 від 05.06.2025 року про відмову у перетинанні державного кордону, ОСОБА_1 .

Вказав, що гарантоване статтею 33 Конституції України право вільно залишати територію України належить до категорії прав, що можуть бути обмежені в умовах воєнного стану. Оскаржуваним рішенням позивача тимчасово обмежено у праві виїзду з України, оскільки він не підтвердив мету поїздки за кордон відповідно до пункту 2-9 Правил перетинання державного кордону громадянами України №57.

Разом з тим, представник відповідача зазначив, що в ході співбесіди ОСОБА_1 встановлено, що згідно бази даних "Ризик" 26.02.2024 року та 27.02.2024 року в ППр "Могилів-Подільський-Отач" особу було не пропущено через Державний кордон України за не підтвердження мети поїздки відповідно до п. 2-9 Правил перетину ДКУ №57.

Разом з тим, що ОСОБА_1 працює в ТОВ "Українські конструкції", попередньої практики міжнародних вантажних перевезень немає, не володіє інформацією щодо місця завантаження та розвантаження вантажу, не орієнтується у маршруті руху. Також ОСОБА_1 надав наказ про відрядження від ТОВ "Українські конструкції" терміном на 7 днів з 04.06.2025 року по 10.06.2025 року до м. Бельци, Республіка Молдова, відповідно зазначений час на відрядження не відповідає маршруту руху. Попередньо перевезеннями не займався, хоча працевлаштований з 2023 року, підтвердити здійснення вантажних перевезень по Україні не зміг.

Виходячи з інформації зазначеної в попередніх рішення про відмову ОСОБА_1 , а саме в рішенні від 27.02.2024 року, зазначено, що раніше ОСОБА_1 навчався у Франції, також в телефоні були знайдені листування з друзями, щодо планування поїздки до Франції та подальшого проживання там. Виходячи з аналізу та оцінки ризиків особа підпадає під дію профілю ризику №З_2010_02_У "Незаконне перетинання державного кордону військовозобов`язаними громадянами України у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон".

За результатами співбесіди, уповноважені службові особи охорони державного кордону обґрунтовано прийшли до висновку, що позивачу мета поїздки невідома та він її підтвердити не може, у зв`язку із чим, у відповідності до вимог п. 2-9 Правил №57 та в порядку, визначеному ч. 1 ст. 14 Закону України "Про прикордонний контроль", прийнято рішення №МП-0844 від 05.06.2025 року про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 .

При цьому представник відповідач зауважує, що рішення про відмову особі в перетині державного кордону не тягне за собою юридичної заборони в перетині державного кордону в наступний раз, тобто має одноразове застосування та приймається на основі законодавчих підстав та поданих документів.

З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що підстави для задоволення даного адміністративного позову відсутні.

15.09.2025 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що вважає доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Зокрема вказав, що зі змісту рішення про відмову у перетині державного кордону не вказано конкретного переліку документів, які позивач не подав для перетину кордону, а тому оскаржуване рішення є не обґрунтованим та підлягає скасуванню.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 .

Починаючи з 14.11.2023 року позивач працює на посаді водія автотранспортних засобів у ТОВ "Українські конструкції".

Відповідно до наказу ТОВ "Українські конструкції" №03/06 к/тм від 03.06.2025 року ОСОБА_1 відряджено у службове відрядження до компанії СК "Фортекс Конструкт" до м. Бельци, Республіка Молдова з метою доставки товару.

У зв`язку з вищевказаним, ТОВ "Українські конструкції" подано на погодження заявку в системі ДСБТ "Шлях" №4390681 на перетин кордону 04.06.2025 року у пункті пропуску "Могилів-Подільський".

05.06.2025 року ОСОБА_1 прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення "Могилів-Подільський Отач" з метою здійснення перетину державного кордону на виїзд з України.

Під час перевірки документів для виїзду за кордон позивач надав уповноваженій особі відповідача: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; військовий квиток; медичну довідку; наказ ТОВ "Українські конструкції" про направлення у відрядження; посвідчення про відрядження. На вимогу уповноваженої посадової особи прикордонної служби додатково надано: копію трудової книжки, наказ про прийняття на роботу; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; страховка Green Card; документи на вантаж (митна декларація, CMR-накладна, Інвойс, пакувальні листи, специфікація, сертифікати та паспорт якості товару, ліцензія перевізника, інформація з системи ДСБТ "Шлях" (заявка на перетин №4390681).

05.06.2025 року уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, старшим інспектором прикордонної служби віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_2 , лейтенантом ОСОБА_3 прийнято рішення №МП-0844, яким позивачу відмовлено в перетині державного кордону України.

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугувало те, що у ОСОБА_1 не підтверджена мета поїздки під час введення на території України надзвичайного або воєнного стану, згідно п. 2-9 Правил перетинання державного кордону громадянами України.

Вважаючи рішення про відмову у перетинанні державного кордону протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 року №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з пункту 6 частини 1 статті 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який надалі неодноразово продовжувався та діяв на дату прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 військовому командуванню (зокрема Державній прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Як вбачається матеріалів справи, позивач намагався перетнути державний кордон України 05.06.2025 року, тобто під час дії правового режиму воєнного стану на території України.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України від 05.11.2009 року № 1710-VI «Про прикордонний контроль» (далі - Закон №1710, в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення).

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону №1710 прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Частиною 1 статті 14 Закону №1710 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (частина 2 статті 14 Закону №1710).

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 року №3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон №3857).

За змістом статті 1 Закону №3857 громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.

Частиною 1 статті 6 Закону №3857 встановлено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.

Так, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Суд зауважує, що вищевказані підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України функціонують за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України.

Із наведеного слідує, що право особи на пересування та право вільно залишати територію України, передбачене статтею 33 Конституції України, може бути обмежено в умовах воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року №1455 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Частиною 2 статті 3 Закону №3857 передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.

За змістом пункту 2 Правил №57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до положень пункту 2-9 Правил №57 у разі введення в Україні воєнного стану пропуск через державний кордон водіїв транспортних засобів суб`єктів господарювання, які мають ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів та пасажирів автомобільним транспортом (далі - ліцензіати), здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за умови виконання правил перетину державного кордону України та за наявності інформації про особу у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека.

Інформація про водіїв, зазначених в абзаці першому цього пункту, вноситься до відповідної інформаційної системи, адміністратором якої є Укртрансбезпека, на підставі заявки ліцензіата.

Перетин державного кордону здійснюється особою, зазначеною в абзаці першому цього пункту, лише на транспортному засобі, який є засобом провадження господарської діяльності ліцензіата, повна маса якого становить 3500 кілограмів та більше.

Укртрансбезпека проводить перевірку інформації про транспортний засіб на основі даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, та вносить відповідні дані до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки.

На одному транспортному засобі державний кордон можуть одночасно перетинати: один водій на вантажному транспортному засобі ліцензіата; два водії на пасажирському транспортному засобі (автобусі) ліцензіата.

Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту, можуть безперервно перебувати за кордоном не більше 60 календарних днів з дня перетину державного кордону.

У разі не підтвердження мети поїздки уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, в перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною першою статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль».

Згідно з пунктами 8-10 Правил №57 в`їзд/вхід на територію пункту пропуску громадян, які перетинають державний кордон, перебування у пункті пропуску та виїзд/вихід громадян з нього здійснюється за паспортними документами.

Громадяни, які перетинають державний кордон, зобов`язані пройти прикордонний, митний та інші види контролю відповідно до законодавства.

Пропуск громадян через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону.

Відповідно до абзаців 1-3 пункту 12 Правил №57 для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспорт, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.

Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє.

У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Вказані положення Правил № 57 кореспондують приписам частин першої-третьої статті 7 Закону №1710, згідно з якими паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

В ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити перевірку підтверджуючих документів та повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.

Аналіз викладених норм Правил №57 дає підстави дійти висновку про те, що в умовах введеного в Україні воєнного стану пропуск через державний кордон водіїв транспортних засобів суб`єктів господарювання, які мають ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів та пасажирів автомобільним транспортом, здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за умови виконання правил перетину державного кордону України та за наявності інформації про особу у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека. У разі непідтвердження зазначеними особами мети поїздки, уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють їм у перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною 1 статті 14 Закону №1710.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме із змісту пояснень старшого інспектора прикордонної служби віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_2 , лейтенанта ОСОБА_4 , оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено у перетині Державного кордону України, у зв`язку з непідтвердження мети поїздки під час введення на території України надзвичайного або воєнного стану, згідно п. 2-9 Правил №57.

Судом встановлено, що на виконання вищевказаних норм законодавства уповноваженою посадовою особою відповідача було здійснено перевірку паспортних та інших документів позивача, а також проведено його опитування з метою встановлення мети поїздки за кордон.

Водночас, з пояснень старшого інспектора прикордонної служби віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_2 , лейтенанта ОСОБА_4 , які містяться в матеріалах справи вбачається, що о 10 год. 50 хв. 05.06.2025 року лейтенант ОСОБА_5 отримала доповідь від прикордонного наряду "Перевірка документів" у складі штаб-сержанта ОСОБА_6 стосовно слідування на напрямку виїзд з України громадянина України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якості водія на вантажному транспортному засобі марки "Опель" державний номерний знак НОМЕР_3 (повна маса 3500 кг), який, як підставу для перетину Державного кордону України під час дії воєнного стану на території України вказав здійснення міжнародних вантажних перевезень та наявність інформації в базі даних "ШЛЯХ".

Також, із вказаних пояснень встановлено, що згідно бази даних "Ризик" 26.02.2024 року та 27.02.2024 року в ППр "Могилів-Подільський-Отач" особу було не пропущено через Державний кордон України за не підтвердження мети поїздки відповідно до п. 2-9 Правил перетину ДКУ №57.

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_1 працює в ТОВ "Українські конструкції", попередньої практики міжнародних вантажних перевезень немає, не володіє інформацією щодо місця завантаження та розвантаження вантажу, не орієнтується у маршруті руху. Також ОСОБА_1 надав наказ про відрядження від ТОВ "Українські конструкції" терміном на 7 днів з 04.06.2025 року по 10.06.2025 року до м. Бельци, Республіка Молдова, відповідно зазначений час на відрядження не відповідає маршруту руху. Попередньо перевезеннями не займався, хоча працевлаштований з 2023 року, підтвердити здійснення вантажних перевезень по Україні не зміг.

При цьому, виходячи з інформації зазначеної в попередніх рішеннях про відмову ОСОБА_1 , а саме в рішенні від 27.02.2024 року, зазначено, що раніше ОСОБА_1 навчався у Франції, також в телефоні були знайдені листування з друзями, щодо планування поїздки до Франції та подальшого проживання там. Виходячи з аналізу та оцінки ризиків особа підпадає під дію профілю ризику №З_2010_02_У "Незаконне перетинання державного кордону військовозобов`язаними громадянами України у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон".

Наведені обставини слугували підставою для прийняття рішення №МП-0844 від 05.06.2025 року про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , а саме з підстав не підтвердження мети поїздки.

Враховуючи вищевказане, суд вважає за необхідне зауважити, що рішення про те, чи підтвердила особа мету поїздки оцінюється виключно посадовою особою державної прикордонної служби. А наявність інформації про позивача у системі «Шлях», не є безумовною підставою для його виїзду за кордон, оскільки вказане рішення приймається виключно посадовими особами державної прикордонної служби в кожному конкретному випадку, на підставі повного пакету поданих документів та за умови підтвердження мети поїздки за кордон.

Суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що недостатньо лише самого факту наявності документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон, оскільки підтвердження мети поїздки згідно з пунктом 2-9 Правил №57 є невід`ємною складовою здійснення прикордонного контролю осіб, передбачених абзацом першим цього пункту, а тому надання дозволу на перетин державного кордону України є можливим лише після здійснення усіх необхідних заходів прикордонного контролю у сукупності.

Щодо доводів представника позивача, що в оскаржуваному рішенні відповідачем не вказано конкретних норм чинного законодавства та не вказано конкретного переліку документів, які позивачу необхідно надати для перетину державного кордону, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.14 Закон України "Про прикордонний контроль" передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Крім цього, відповідно до частини 2 статті 14 Закону №1710-VI форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Форма рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, станом на момент прийняття спірного рішення визначалась наказом Державної прикордонної служби України №967 від 14.12.2010 року.

Затверджена форма рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, містить виключно обґрунтування підстав для відмови у виїзді, що визначені статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", серед яких відсутня така підстава як заборона на виїзд військовозобов`язаних у період дії воєнного стану. При цьому відповідна форма не передбачає зазначення у рішенні обґрунтувань прийняття рішення у тому разі, коли воно приймається відповідно до статті 20 Закону України "Про державну прикордонну службу України" з підстав відсутності дійсних документів на право перетинання державного кордону в період дії воєнного стану.

Таким чином, дана форма рішення не містить такої вимоги для посадових осіб прикордонної служби, як конкретизацію підстав, передбачених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», отже посадові особи прикордонної служби не зобов`язані у своєму рішенні зазначати такі підстави.

Також суд звертає увагу, що перелік підстав, передбачених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», не є вичерпним, а передбачене частиною першою статті 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути тимчасово обмежене в умовах воєнного стану, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а саме відповідно до Правил №57.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що його форма відповідає вимогам, які затвердженні наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №967 від 14.12.2010 року.

При цьому, уповноваженою особою підрозділу охорони державного кордону у рішенні про відмову у перетині кордону зазначені конкретні нормативні акти, на підставі яких позивач тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон.

Аналогічного правового висновку дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 05.06.2024 року по справі №120/19310/23 та у постанові від 15.08.2024 року по справі №120/15788/23.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв правомірно, на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідне рішення про відмову в перетині державного кордону не тягне за собою юридичної заборони особі в перетині державного кордону на майбутнє (у наступний раз), тобто вказане рішення має разове застосування та приймається на основі розгляду поданих документів, а тому не створює перешкод у подальшому для перетину особою державного кордону України за наявності законних підстав для цього.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши дії суб`єкта владних повноважень, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи відсутність судових витрат, питання про їх розподіл, судом не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя Дончик Віталій Володимирович