Справа № 640/33038/21
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2026-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

при секретарі Сови Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад та територій України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі.

Запорізький окружний адміністративний суд рішенням від 11 вересня 2025 року позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував наказ Міністерства інфраструктури України від 18.10.2021 № 673-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновив ОСОБА_1 з 19.10.2021 на посаді державного експерта експертної групи з безпеки руху та перевезень Директорату з безпеки на транспорті Міністерства інфраструктури України. Стягнув з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2170892,15 грн (два мільйони сто сімдесят тисяч вісімсот дев`яносто дві гривні 15 копійок) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Стягнуто з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2021 по 19.10.2021 у сумі 4277,62 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт зазначив:

- судом проігноровано доводи Міністерства про те, що норма частини першої статті 87 Закону № 889 надає законну можливість пропонування позивачу нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей працівника;

- у зв`язку із зміною структури та штатного розпису Міністерства позивачу у повній відповідності до норм статті 87 Закону № 889 було запропоновано переведення на посаду з тотожними посадовими обов`язками, подібній за завданнями і функціями, відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей позивача. Згоду на переведення на таку посаду ОСОБА_1 не надано, як не надано і будь-яких зауважень до запропонованої вакантної посади, яка була вакантною і станом на дату звільнення позивача з посади через неотримання відповідної згоди. Отже, порушень норм статті 87 Закону № 889 у спірних правовідносинах не вбачається;

- у перелічених судом першої інстанції висновках Верховного Суду, за констатації дотримання порядку звільнення позивачів з посади, зазначено, що нормами як КЗпП України, як і Закону № 889 не регламентовано як саме (за якою процедурою, на основі яких документів) має визначатися рівень кваліфікації і продуктивності праці, використовуючи висловлювання Верховного Суду у постанові від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17;

- Мінрозвитку надало на розгляд суду відповідні докази щодо оцінювання результатів діяльності ОСОБА_1 , якими підтверджено наявність двох дисциплінарних стягнень протягом періоду роботи у Міністерстві, негативні результати оцінювання двох з чотирьох запланованих до виконання на 2020 рік завдань ОСОБА_1 , характеристику ОСОБА_1 , в якій викладено оцінку керівника державного службовця та за якою можна стверджувати про негативну оцінку професійних компетентностей ОСОБА_1 ;

- Міністерством було здійснено аналіз особових справ державних службовців, яких переведено за наданими ними згодами на таке переведення на інші посади в Управління, з яких зокрема вбачається наявність заходів заохочення таких державних службовців на відміну від позивача у цій справі ( ОСОБА_1 , за період роботи в Міністерстві не підлягав заохоченню), відсутності застосування дисциплінарних стягнень до таких державних службовців (два дисциплінарних стягнення у позивача), та наявність у інших державних службовців встановлених законодавчо пільг (безперервний стаж роботи, одинока мати/одинокий батько, особа, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, батько, який виховує дитину-інваліда тощо) на противагу відсутності будь-яких пільг у позивача у цій справі;

- надтривалий розгляд справи зумовлений першочергово невчиненням зацікавленою стороною (поведінка заявника) будь-яких дій щодо розгляду справи у встановлені КАС України строки, у другу чергу поведінкою судових органів, а отже незастосування норми статті 235 КЗпП України у спірних правовідносинах є незаконним;

- в матеріалах справи наявні беззаперечні докази того, що Міністерство недопускало порушень прав позивача та не затримано розрахунок при звільненні позивача з посади;

- судом проігноровано наявне в матеріалах справи, створене Управлінням бухгалтерського обліку та бюджетного регулювання Мінінфраструктури 18.10.2021 за внутрішнім номером 173918252 платіжне доручення № 837. Вказане платіжне доручення одержано банком 19.10.2021 та оплачено Державною казначейською службою України 20.10.2021;

- під час розгляду цієї справи судом було допущено суттєві порушення норм КАС України щодо керування та ведення судового процесу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач зазначив, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив законне й обґрунтоване рішення у справі.

У свою чергу апелянт надав заперечення на відзив позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як свідчать матеріали справи, Наказом Міністерства інфраструктури України від 27.06.2018 №269-к ОСОБА_1 з 03.07.2018 призначено на посаду державного експерта експертної групи з безпеки руху та перевезень Директорату з безпеки на транспорті як такого, що пройшов за результатами конкурсу, з посадовим окладом згідно з штатним розписом.

Наказом Мінінфраструктури від 26.02.2021 № 86 «Про упорядкування структури Міністерства інфраструктури України» затверджено структуру апарату Мінінфраструктури штатною чисельністю 262 одиниці, серед яких 14 одиниць -чисельність Директорату.

Відповідно до штатного розпису Міністерства на 2021 рік (наказ Мінінфраструктури від 26.02.2021 № 86) в структурі апарату існувало 3-и Директорати: Директорат автомобільного та електричного міського транспорту загальною чисельністю 12 працівників у складі 2 експертних груп та 1 відділу; Директорат дорожньої інфраструктури загальною чисельністю 12 працівників у складі 2 експертних груп та 1 відділу; Директорат з безпеки на транспорті загальною чисельністю 14 працівників у складі 3 експертних груп. Загальна чисельність працівників 3-ох директоратів складала 38 працівників.

Наказами Мінінфраструктури від 28.07.2021 № 393 «Про затвердження структури Міністерства інфраструктури України» та від 05.08.2021 № 413 «Про ведення в дію структури та штатного розпису Міністерства інфраструктури України на 2021 рік» введено в дію з 16.08.2021 структуру апарату Мінінфраструктури штатною чисельністю 262 одиниці та штатний розпис Мінінфраструктури на 2021 рік, серед яких 37 працівників - Департаменту дорожніх перевезень та безпеки на транспорті у складі 4 Управлінь, зокрема Управління безпеки на транспорті у складі 2-х відділів штатною чисельністю 9 працівників.

Відповідно до штатного розпису Міністерства на 2021 рік (наказ Мінінфраструктури від 05.08.2021 № 413) у структуру апарату введено один Департамент дорожніх перевезень та безпеки на транспорті чисельністю 37 працівників (у складі 4Управлінь (8 відділів).

Загальна чисельність апарату Міністерства не скорочена - 262 працівника, водночас замість 3 директоратів загальною чисельністю 38 працівників утворено Департамент загальною чисельністю 37 працівників.

У склад Департаменту введено Управління внутрішніх автомобільних перевезень та електронного міського транспорту у складі 2 відділів (9 працівників) замість експертної групи з питань внутрішніх автомобільних перевезень та електричного міського транспорту Директорату; Управління міжнародних автомобільних перевезень у складі 2 відділів (9 працівників) замість експертної групи з питань міжнародних автомобільних перевезень Директорату; Управління автомобільних доріг у складі 2 відділу (9 працівників) замість 2 експертних груп Директорату дорожньої інфраструктури загальною чисельністю 12 працівників; Управління безпеки на транспорті у складі 2 відділів (9 працівників) замість Директорату з безпеки на транспорті у складі 3 експертних груп (загальною чисельністю 14 працівників).

Тобто з 16.08.2021 внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців відбулося скорочення штатної чисельності Директорату з 14 працівників 3-х експертних груп (серед яких посада державної служби, яку обіймав ОСОБА_1 ), до 9 працівників 2-х відділів Управління.

З 30.08.2021 по 10.09.2021 ОСОБА_1 перебував у щорічній основній відпустці на підставі наказу Міністерства від 17.08.2021 № 294-В «Про надання відпустки».

13.09.2021 у перший день після відпустки позивач отримав під особистий підпис попередження про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності.

Вказаним попередженням ОСОБА_1 запропоновано вакантну посаду провідного спеціаліста відділу технічного регулювання Управління Департаменту, а також запропоновано подати заяву у разі згоди на переведення на запропоновану посаду упродовж 30 календарних днів з дня ознайомлення, тобто з 13.09.2021.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 18.10.2021 №673-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено позивача, державного експерта експертної групи з безпеки руху та перевезень Директорату з безпеки на транспорті, із займаної посади 18 жовтня 2021 року у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності.

Підстава: пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», попередження про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності від 13 вересня 2021 року.

Пунктом 2 наказу від 18.10.2021 №673-к зобов`язано Управління бухгалтерського обліку та бюджетного регулювання виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат та грошову компенсацію за 10 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 03 липня 2020 року по 02 липня 2021 року, за 9 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 03 липня 2021 року по 18 жовтня 2021 року.

Відповідно до платіжного доручення №837 від 18.10.2021 на суму 108600,87 грн з позивачем здійснено розрахунок при звільненні (проведено банком 20.10.2021).

Вважаючи наказ відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі також - Закон №889-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладено обов`язок щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Аналогічний висновок щодо застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (в редакції від 23 лютого 2021 року) висловлений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 травня 2023 року у справі №380/9574/21, від 12 жовтня 2023 року у справі №380/10238/21, від 02 листопада 2023 року у справі №380/9055/22 та від 31 березня 2025 року у справі № 360/48/23.

Як установлено судом, позивача звільнено наказом №673-к у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на час складання попередження про можливе звільнення та видання оскаржуваного наказу №673-к).

Унаслідок внесення змін наказами від 28.07.2021 № 393 «Про затвердження структури Міністерства інфраструктури України» та від 05.08.2021 № 413 «Про ведення в дію структури та штатного розпису Міністерства інфраструктури України на 2021 рік» ліквідовувався Директорату з безпеки на транспорті, а посада державного експерта експертної групи з безпеки руху та перевезень Директорату з безпеки на транспорті, яку обіймав позивач, скорочена.

Колегія суддів зазначає, що спірні відносини стосуються припинення державної служби позивача як державного службовця за ініціативою відповідача в зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису відповідача без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Як убачається з матеріалів справи, не погоджуючись із правомірністю оскаржуваного наказу № 673-к, позивач просить його скасувати. Позивач вважає, що відповідачем протиправно не було запропоновано рівнозначну посаду.

В судовому процесі відповідач стверджував, що звільнення позивача зумовлено скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Як уже було зазначено, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

З аналізу наведеної вище норми убачається, що законодавством визначено три окремі підстави для припинення проходження особою державної служби, а саме: скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що звільнення особи з посади державної служби може бути пов`язано з реорганізацією, ліквідацією установи, скороченням посад чи штату працівників і буде вважатися необхідним та обґрунтованим у тому випадку, коли істотно змінюються або взагалі ліквідовуються функції, виконання яких передбачено посадою, яку займає державний службовець в певному державному органі. Одночасно, лише зміна назви державного органу (структурного підрозділу органу) чи посади державного службовця в цьому органі, на думку колегії суддів, не може вважатися належною та достатньою підставою для звільнення державного службовця, в тому числі на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.

В апеляційній скарзі та судовому засіданні представник Міністерства наполягав на тому, що спірні правовідносини виникли через скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності працівників Міністерства, що не є реорганізацією державного органу.

Колегія суддів з такими доводами відповідача не погоджується.

Згідно Положення про Директорат з безпеки на транспорті Міністерства інфраструктури України, затвердженого 21.01.2021 Міністром інфраструктури України, основним завданням Директорату є забезпечення формування державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, авіаційному, морському та річковому транспорті, а також перевезень небезпечних вантажів, технічного регулювання, ліцензійної діяльності на автомобільному транспорті загального користування, міському, електричному, залізничному, морському та річковому транспорті на основі постійного аналізу стану справ у сфері безпеки на транспорті.

Згідно Положення про Департамент дорожніх перевезень та безпеки на транспорті Міністерства інфраструктури України, затвердженого 16.02.2022 наказом Міністерства інфраструктури України, основним завданням Департаменту є забезпечення формування державної політики у сферах автомобільного транспорту та дорожнього господарства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, авіаційному, морському та річковому транспорті, а також перевезень небезпечних вантажів, технічного регулювання, ліцензійної діяльності на автомобільному транспорті загального користування, міському, електричному, залізничному, морському та річковому транспорті.

Вказані обставини на переконання колегії суддів свідчать про те, що в межах спірних правовідносин мала місце саме реорганізація та фактично зміна назви Директорату з безпеки на транспорті Міністерства інфраструктури України на Департамент дорожніх перевезень та безпеки на транспорті Міністерства інфраструктури України, а не його ліквідація, оскільки повноваження ліквідованого Директорату перейшли до правонаступника, а не припинені взагалі.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про значне збільшення повноважень та функцій Департаменту, оскільки той факт, що до складу Департаменту введено Управління внутрішніх автомобільних перевезень та електронного міського транспорту у складі 2 відділів (9 працівників) замість експертної групи з питань внутрішніх автомобільних перевезень та електричного міського транспорту Директорату; Управління міжнародних автомобільних перевезень у складі 2 відділів (9 працівників) замість експертної групи з питань міжнародних автомобільних перевезень Директорату; Управління автомобільних доріг у складі 2 відділу (9 працівників) замість 2 експертних груп Директорату дорожньої інфраструктури загальною чисельністю 12 працівників; Управління безпеки на транспорті у складі 2 відділів (9 працівників) замість Директорату з безпеки на транспорті у складі 3 експертних груп (загальною чисельністю 14 працівників), функції яких загалом є аналогічними, не свідчить про створення нового структурного підрозділу, особливо враховуючи факт правонаступництва.

Щодо дотримання відповідачем порядку вивільнення позивача з посади державної служби у зв`язку з її скороченням у розрізі вищенаведених положень Закону № 889-VІІІ., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 889-VІІІ посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

За наведеним у пункті 6 частини першої статті 2 цього Закону визначенням рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що одночасно з попередженням про наступне припинення державної служби позивачу запропоновано вакантну посаду провідного спеціаліста відділу технічного регулювання Управління у складі Департаменту. Інших посад запропоновано не було.

В апеляційній скарзі представник Міністерства наголосив, що норма частини першої статті 87 Закону № 889 надає законну можливість пропонування позивачу нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей працівника.

Посада, з якої звільнено позивача, належить до підкатегорії посад державної служби "В" та відповідала професійній підготовці та професійним компетентностям, кваліфікації ОСОБА_1 та на якій позивач міг безпосередньо виконувати посадові обов`язки.

Натомість запропонована посада відноситься до підкатегорії В2 категорії В та є нижчою відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей позивача.

Вказані обставини не заперечувались представником відповідача у судовому засіданні.

У матеріалах справи міститься Список вакантних посад головних спеціалістів Міністерства інфраструктури України (з 13.09.2021 по 18.10.2021), з якого вбачається, що в Міністерстві були наявні вакантні посади головних спеціалістів, які рівнозначні посаді позивача, однак позивачу такі не пропонувались.

Зокрема, станом на 13.09.2021 у відповідача було вакантними 63 посади головних спеціалістів, а станом на 18.10.2021 - 56 посад головних спеціалістів.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово констатував, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладено обов`язок щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Подібний висновок висловлений Верховним Судом, зокрема, в постановах від 11 травня 2023 року у справі №380/9574/21, від 12 жовтня 2023 року у справі №380/10238/21, від 02 листопада 2023 року у справі №380/9055/22 та від 31 березня 2025 року у справі № 360/48/23.

Також Верховний Суд, зокрема, в постановах від 05 квітня 2023 року у справі № 640/12871/21, від 12 квітня 2023 року у справі №340/1791/22, від 24 липня 2023 року в справі №140/7340/22, зазначив, що положення частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, в редакції Закону №1285-IX у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22), треба розуміти так, що в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення державного службовця у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.

У постанові від 12 вересня 2024 року у справі № 380/9055/22 Верховний Суд дійшов таких висновків: «Твердження скаржника про те, що частина третя статті 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону № 1285-ІХ чітко передбачає обов`язок суб`єкта призначення/керівника державної служби запропонувати лише одну рівнозначну посаду державної служби є нічим іншим, аніж суб`єктивним сприйняттям і трактуванням цієї норми відповідачем та не ґрунтується на правильному тлумаченні. Так, словосполучення «іншу рівнозначну посаду державної служби» не означає «одну рівнозначну посаду державної служби». Під «іншою» слід розуміти будь-яку вакантну рівнозначну посаду державної служби, яку може обійняти державний службовець з урахуванням своєї кваліфікації. Відповідно, якщо таких посад декілька, то всі вони повинні бути запропоновані державному службовцю».

У відповідь на аргументи апелянта колегія суддів зазначає, що предмет спору стосується дотримання встановленої законодавством процедури звільнення, яка здійснюється у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок змін у структурі та штатному розписі відповідача.

Слід відзначити, що зазначена процедура передбачена Законом № 889-VIII для випадків звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої статті 87 цього закону. Така процедура має забезпечувати належну кадрову політику, зберігаючи чисельність та штат державних службовців, що є критично важливим для ефективної роботи державних органів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язок з працевлаштування працівника, який покладається на роботодавця з моменту попередження про вивільнення і триває до дня звільнення, реалізується через надання всіх саме вакантних посад, які з`явилися в установі протягом цього періоду, а також тих, що існували на день звільнення. Зміст частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII передбачає, що роботодавець вважається таким, що виконав свій обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі можливі варіанти переведення, що відповідають його професійній кваліфікації.

З підстав наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в контексті спірних правовідносин відповідач повинен був пропонувати абсолютно всі рівнозначні вакантні посади позивачу, проте вказаних дій не вчинив, що є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, тому звільнення позивача не може вважатися законним.

Доводи апелянта про те, що попередження ОСОБА_1 підписано 13.09.2021 без зауважень, а станом на 13.10.2021 ним не подано заяви, якою було б підтверджено його згоду на переведення на запропоновану вакантну посаду, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, оскільки пропозиція запропонованої вакантної посади текстуально викладена таким чином, що заява мала бути подана позивачем у разі саме згоди на переведення на цю посаду. Відповідно, неподання такої заяви не підтверджує висловлення такої позивачем.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що доводи щодо незгоди з переведенням могли б бути взяті до уваги в разі, якщо б позивачу було запропоновано усі посади державної служби, які він міг обійняти з урахуванням своєї кваліфікації, чого зроблено не було, а тому судом не враховується практика Верховного Суду щодо таких випадків.

Стосовно доводів апелянта про відсутність у позивача належної кваліфікації і продуктивності праці, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування вказаних доводів апелянт послався на наявні у матеріалах справи:

-характеристику ОСОБА_1 від 14.01.2021 за підписом безпосереднього керівника позивача - Генерального директора Директорату А. Щелкунова, з якої вбачається відсутність належної кваліфікації і продуктивності праці ОСОБА_1 ;

-притягнення ОСОБА_1 протягом періоду роботи в Мінінфраструктури двічі до дисциплінарної відповідальності;

-результати проведення щорічного оцінювання результатів службової діяльності державних службовців у 2020 році, згідно яких ОСОБА_1 два із чотирьох завдань виконано з порушенням терміну.

Зі змісту статті 42 Кодексу законів про працю України випливає, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Для виявлення працівників, які мають на це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.

Такий підхід до тлумачення приписів статті 42 Кодексу законів про працю України висловлений Верховним Судом у постановах від 18 липня 2019 року у справі №814/1852/16, від 21 серпня 2019 року у справі №826/7069/16, від 08 листопада 2019 року у справі №820/1783/16, від 28 лютого 2020 року у справі № 815/3565/17.

Колегія суддів не заперечує проти того, що можливо відповідачем дійсно здійснювалося порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників з метою вирішення питання про те, хто з працівників, які підлягали вивільненню у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, має переважне право на залишення на роботі.

Проте у матеріалах справи відсутні будь-які порівняльні таблиці, довідки, міркування тощо, які б могли підтвердити здійснення відповідачем порівняння кваліфікації і продуктивності праці працівників, яких було запропоновано звільнити, та працівників, яким запропоновано перевестися на інші посади, із зазначенням чому саме надається перевага одним працівникам, а не іншим.

Колегія суддів зазначає, що такий аналіз мав бути проведений після пропонування працівнику всіх вакантних посад, які були наявними на момент попередження працівника про звільнення відповідно до його кваліфікації та надання ним згоди на зайняття певної посади, а не до видачі працівнику попередження про наступне вивільнення, обмежуючи його право обрати вакансію, що відповідає його досвіду, освіті, кваліфікації та є найбільш прийнятною для нього.

Стосовно дотримання відповідачем процедури консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини шостої статті 49-2 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу [згідно з якою "звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу] та положення частини другої цієї статті [згідно з якою "при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством"];

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

У судовому засіданні апелянт наголосив на відсутності обов`язковості таких консультацій.

При цьому, як доказ проведення Міністерством інфраструктури України консультацій з первинною профспілковою організацією Міністерства транспорту України, до матерілав справи долучено лист Міністерства від 09.08.2021 № 2878/10/14-21, в якому Міністерство інфраструктури України у зв`язку із введенням в дію нової структури та штатного розпису апарату Міністерства на 2021 рік та відповідно до абзацу третього частини шостої статті 49-2 Кодексу законів про працю України надало профспілці інформацію щодо запланованих звільнень у зв`язку із скороченням посад державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та інформувало про те, що серед осіб, які підлягають вивільненню, у відпустках для догляду за дітьми до досягнення ними три- та шестирічного віку перебувають 18 працівників, є вагітними 2 жінки - державні службовці.

Крім того в листі зазначено, що для зведення кількості звільнених державних службовців до мінімуму керівництвом Мінінфраструктури буде проведено роботу щодо заповнення наявних вакантних посад апарату Міністерства шляхом переведення державних службовців на рівнозначні посади до новоутворених структурних підрозділів.

Апелянт зазначив, що керівником державної служби Міністерства проводились усні консультації з профспілкою.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 06.05.2025 було витребовано у відповідача докази проведення Міністерством інфраструктури України консультацій з первинною профспілковою організацією Міністерства транспорту України про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень внаслідок видання Міністерством інфраструктури України наказів від 28.07.2021 № 393 «Про затвердження структури Міністерства інфраструктури України», від 05.08.2021 №413 «Про введення в дію структури та штатного розпису Міністерства інфраструктури України на 2021 рік».

Крім того ухвалою суду зобов`язано Первинну профспілкову організації Міністерства транспорту України надати докази проведення Міністерством інфраструктури України консультацій з первинною профспілковою організацією Міністерства транспорту України про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень внаслідок видання Міністерством інфраструктури України наказів від 28.07.2021 № 393 «Про затвердження структури Міністерства інфраструктури України», від 05.08.2021 №413 «Про введення в дію структури та штатного розпису Міністерства інфраструктури України на 2021 рік».

На виконання вимог ухвали суду профспілковим Комітетом Первинної профспілкової організації Мінтрансу України було надано до суду письмові пояснення, в яких зазначено, що після отримання вказаного повідомлення, за окремими зверненнями керівництва апарату та структурних підрозділів Міністерства, Первинною профспілковою організацією Мінтрансу України надавались усні консультації з метою зведення до мінімуму кількості звільнень державних службовців апарату, які були членами профспілки, а також державних службовців безумовно захищеної категорії за нормами окремих законів. Про порушення прав у зв`язку із введенням в дію нової структури та штатного розпису апарату Міністерства працівники, державні службовці та члени профспілки Профспілковий Комітет Первинної профспілкової організації Мінтрансу України у 2021 році не інформували.

У судовому засіданні 08.09.2025 свідок ОСОБА_2 , голова Первинної профспілкової організації Міністерства транспорту України, повідомила, що в аналогічній ситуації, яка склалася у 2015 році, створювались комісії, до яких викликався кожний працівник та пропонувались рівнозначні або інші посади, за наслідками чого складалися протоколи засідань комісії. Водночас у даному випадку в 2021 році керівництво не ініціювало проведення подібної процедури, профспілка не отримувала від керівництва жодного листа про необхідність створення комісії, на якій розглядати кожну кандидатуру. Також свідок зазначила, що були обговорення з працівниками щодо працевлаштування, проводилися усні консультації, в тому числі з ОСОБА_1 , проте такі не оформлювались протоколом. Зауважила, що чинним законодавством не передбачено обов`язку оформлювати такі обговорення документом.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що лист Міністерства від 09.08.2021 № 2878/10/14-21 підтверджує виконання Мінрозвитку вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині надання профспілковій організації інформації щодо звільнень, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень. Проте доказів проведення консультації про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень до матеріалів справи не надано, обговорення чи спілкування з працівниками щодо працевлаштування не підтверджує проведення консультацій про заходи щодо запобігання звільненням.

З огляду на викладене у сукупності, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність наказу Міністерства інфраструктури України від 18.10.2021 № 673-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та наявність підстав для його скасування.

Згідно статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного наказу про припинення державної служби позивача, наявні підстави для поновлення позивача на тій посаді та у тому органі, з якого його було звільнено, а саме - на посаді державного експерта експертної групи з безпеки руху та перевезень Директорату з безпеки на транспорті Міністерства інфраструктури України з 19.10.2021, а також про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що надтривалий розгляд справи зумовлений першочергово невчиненням зацікавленою стороною (поведінка заявника) будь-яких дій щодо розгляду справи у встановлені КАС України строки, у другу чергу поведінкою судових органів, а отже незастосування норми статті 235 КЗпП України у спірних правовідносинах є незаконним.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №572/2429/15-ц, тлумачення частини другої статті 235 КЗпП, пункту 10 Порядку №100, свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Суд першої інстанції зазначив, що після відкриття Окружним адміністративним судом міста Києва провадження ухвалою від 17.11.2021 позивач та його представник проявляли готовність брати участь на всіх етапах розгляду шляхом зазначення клопотання в прохальній частині позову про розгляд справи за участі позивача, подання у встановлений судом та КАС України відповіді на відзив (10.01.2022), пояснень до заперечення проти відповіді на відзив (07.02.2022), пояснень по справі (18.07.2022), додаткових пояснень (15.04.2025), додаткових пояснень (29.04.2025), додаткових пояснень (06.05.2025) та інших наявних у матеріалах справи пояснень. Крім того, після переходу судом зі спрощеного позовного провадження в загальне позовне провадження (ухвала Запорізького окружного адміністративного суду від 06.05.2025) позивач та його представник систематично брали участь у підготовчих та судових засіданнях, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли.

Вказані обставини свідчать про недоречність посилання відповідача на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь- якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що розгляд справи триває понад один рік, проте не з вини позивача, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 2170892,15 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що оскільки апеляційна скарга не містить доводів невірного обрахунку судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті позивачу, відповідно до приписів статті 308 КАС України, висновки суду першої інстанції в цій частині не підлягають перевірці судом апеляційної інстанції.

Щодо позовних вимог про стягнення з Мінрозвитку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2021 по 19.10.2021 у сумі 4277,62 грн., колегія суддів зазначає наступне.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 18.10.2021 №673-к «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено з посади 18.10.2021, отже 18.10.2021 для ОСОБА_1 був робочим днем, який оплачений Мінрозвитку як робочий день. Зважаючи на вказані обставини, апелянт вважає, що рішення суду у цій частині є незаконним та свідчить про формалізм суду при здійсненні будь-яких розрахунків у цій справі.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно статті 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

З матеріалів справи встановлено, що днем звільнення ОСОБА_1 є 18.10.2021 року.

За правилами статті 116 КЗпП України розрахунок зі звільненим працівником мав бути проведений 18.10.2021.

Зі змісту платіжки вбачається, що її було створено 18.10.2021; головним бухгалтером вказану платіжку підписано 19.10.2021 о 10:08; одержано казначейством 19.10.2021 о 10:24; сплачено казначейством 20.10.2021 об 11:49 (тобто на наступний операційний день з дати отримання казначейством).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні остаточний розрахунок саме 18.10.2021, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом неправильно визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, суд першої інстанції зазначив, що середньоденний заробіток позивача за період серпень - вересень 2021 року склав 2138,81 грн., а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 2 дні складає 4277,62 грн (2138,81 грн х 2 дні).

Проте фактично відповідачем було здійснено затримку розрахунку при звільненні лише на один день, а саме 19.10.2021, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 1 дні складає 2138,81 грн, а не 4277,62 грн як про це зазначено судом першої інстанції.

В цій частині мотивувальна та резолютивна частина рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.317 КАС України підлягає зміні.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад та територій України задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року змінити в мотивувальній частині у відповідності до висновків наведених у даній постанові.

Викласти п`ятий абзац резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року у наступній редакції:

«Стягнути з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 19.10.2021 у сумі 2138,81 грн (дві тисячі сто тридцять вісім гривень 81 копійку).»

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 04.02.2026.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю. Коротких