Справа № 990/16/26
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2026-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа №990/16/26

адміністративне провадження № П/990/16/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Рибачука А.І.,

суддів: Бучик А.Ю., Кравчука В.М., Стародуба О.П., Шарапи В.М.,

перевіривши матеріали позовної заяви компанії СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) до Президента України про визнання протиправним та скасування указу в частині,-

ВСТАНОВИВ:

15.01.2026 до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява компанії СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) до Президента України, в якій позивач просив суд визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 10.03.2023 №145/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію пункту 178 додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що стосується його.

Разом із позовною заявою позивач подав заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якій зазначав, що ані Президент України, ані Рада національної безпеки та оборони України йому не повідомляли про застосування відносно нього персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), а інформація про введення санкцій щодо нього не була йому доступна, оскільки він зареєстрований та здійснює діяльність у Республіці Кіпр і, відповідно, не мав можливості дізнатися про факти застосування санкцій із офіційних друкованих видань України (зокрема, газети «Урядовий кур`єр» та «Офіційний вісник України»), а тому, посилаючись на критерії оцінки причин пропуску строку, сформовані Верховним Судом, а також практику Європейського суду з прав людини, позивач вказував, що він має право на поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20.01.2026 зазначену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення її недоліку шляхом надання до Верховного Суду заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

В межах встановленого строку на усунення недоліку позовної заяви позивач надіслав до Верховного Суду заяву про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, в якій повторно, з посиланням на критерії оцінки причин пропуску строку, сформовані Верховним Судом, а також практику Європейського суду з прав людини, вказує на те, що не мав можливості дізнатися про факт застосування до нього санкцій, навіть попри офіційне опублікування оспорюваного Указу в офіційних друкованих виданнях України, оскільки про його прийняття позивача персонально не повідомляли, а сам указ йому не надавався.

Позивач знову наголосив, що інформація про запровадження санкцій щодо нього не була фактично доступною, оскільки він є юридичною особою, зареєстрованою та такою, що здійснює діяльність поза межами України, а отже не мав можливості отримати відомості про застосування санкцій з офіційних друкованих видань України, які не розповсюджуються за її межами. Поряд з цим, позивач зазначив, що за допомогою контекстного пошуку за назвою компанії на офіційних веб-сайтах органів державної влади України неможливо виявити інформацію про застосування до нього санкцій. В підтвердження вказаних обставин надає протоколи огляду веб-сайтів, з яких видно, що пошукова видача за назвою компанії не містить відомостей про застосування до неї спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), у тому числі відповідно до Указу Президента України від 10.03.2023 №145/2023. За твердженням позивача, дізнатися про застосування санкцій можливо було б лише шляхом систематичного моніторингу та ручної перевірки кожного додатка до кожного оприлюдненого указу, що не може вважатися розумними та обґрунтованими підставами для висновку про достовірну поінформованість позивача про факт застосування до нього санкцій.

Окрім того, позивач, посилаючись на постанову Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №810/820/18, зазначив, що факт перебування особи за межами України враховувався судом як істотна обставина при оцінці дії презумпції знання закону. На думку позивача, з огляду на те, що оскаржуваний Указ є актом індивідуальної дії, на нього не поширюється презумпція знання у зв`язку з самим лише фактом офіційного опублікування, а юридична особа-нерезидент, яка не здійснює діяльності в Україні, перебуває в іншому інформаційному середовищі, що суттєво знижує можливість своєчасно дізнатися про прийняття щодо неї такого акта.

Позивач також зазначив про відсутність у нього майнових чи фінансових зв`язків з Україною, через які він міг би фактично дізнатися про застосування санкцій, зокрема внаслідок блокування рахунків, обмеження майнових прав чи виконання зобов`язань. За його твердженням, він не має рахунків у фінансових установах України, не володіє рухомим чи нерухомим майном на її території, не має зобов`язань або прав вимоги, на які могли б вплинути санкційні обмеження.

Крім цього, позивач вказує, що законодавство України не покладає на особу обов`язку здійснювати постійний чи періодичний моніторинг рішень Ради національної безпеки і оборони України або указів Президента України, якими вони вводяться в дію, а тому відсутні підстави вважати, що адресат акта індивідуальної дії повинен дізнаватися про порушення своїх прав саме з моменту його офіційного опублікування.

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що презюмування поінформованості юридичної особи-нерезидента, яка не здійснює діяльності в Україні, про ухвалення щодо неї актів індивідуальної дії органами державної влади України виключно з підстав їх опублікування в офіційних друкованих чи електронних виданнях у межах інформаційного простору України фактично призводить до покладення на позивача завідомо недосяжного стандарту спростування такої презумпції.

З огляду на такі доводи колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України одним із принципів адміністративного судочинства є рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо, зокрема, оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Правові наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України.

Згідно з частинами першою та другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Норми КАС України не дають визначення поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Водночас поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Верховний Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Верховний Суд зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом на відповідність принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Положеннями статті 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Згідно із статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 41 рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain), від 21.122010 справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine).

Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (див. рішення від 21.10.2010 у справі «Дія 97» проти України» (Diya 97 v. Ukraine), № 19164/04, § 47, ЄСПЛ).

У справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливіше було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

У справі встановлено, що Указом Президента України від 10.03.2023 №145/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким, зокрема, застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкцій) стосовно компанії СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) (додаток 2 пункт 178).

Пунктом 1 Указу Президента України від 10.06.1997 № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» установлено, що закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях. Офіційними друкованими виданнями є: «Офіційний вісник України» та газета «Урядовий кур`єр». Офіційним друкованим виданням, у якому здійснюється офіційне оприлюднення законів, актів Президента України, є також інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

Оскаржуваний позивачем у відповідній частині Указ Президента України від 10.03.2023 № 145/2023 опублікований 14.03.2023 у газеті «Урядовий кур`єр» №51.

Таким чином, про існування оскаржуваного в цій справі указу позивач мав можливість дізнатись з 14.03.2023 - з моменту його офіційного оприлюднення.

Разом з тим, позивач з адміністративним позовом до суду звернувся 15.01.2026 - через два роки і десять місяців після набрання чинності оскаржуваним Указом, тобто з пропуском зазначеного строку.

Згідно з положеннями пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Правові акти індивідуальної дії адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Оскаржуваний в частині указ Президента України є актом індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а з урахуванням рішення РНБО, яке ним вводяться в дію, передбачає індивідуалізовані приписи щодо запровадження санкцій до конкретних осіб; адресований цим особам; не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямований на тимчасове обмеження прав конкретних осіб, у зв`язку з чим за відсутності в процесуальному законі особливого порядку обрахунку строку звернення до суду з позовом про скасування такого указу, до спірних правовідносин підлягає застосуванню установлений статтею 122 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

При цьому законодавством не визначено обов`язку відповідача доводити до відома осіб, до яких застосовано санкції, зміст указів в інший спосіб, аніж опублікування їх в офіційних виданнях.

Отже, опублікування зазначеного Указу, тобто його офіційне оприлюднення, формально створює презумпцію доведення його змісту до відома всіх заінтересованих осіб.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в її постановах від 14.11.2024 у справі №990/241/24, від 24.10.2024 у справі №990/277/24, від 11.09.2025 у справі №990/186/25.

Частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що застосування санкцій, у тому числі до іноземних юридичних осіб, здійснюється на підставі, в порядку та у спосіб, визначені Конституцією України і законами України, які діють та застосовуються однаково щодо всіх осіб, стосовно яких прийнято рішення про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій). Особливого порядку повідомлення (доведення до відома чи оприлюднення) про застосування санкцій щодо іноземних юридичних осіб, незалежно від держави їх реєстрації чи місця здійснення діяльності, законодавством України не передбачено. Водночас незнання іноземною юридичною особою законодавства України або особливостей офіційного оприлюднення актів органів державної влади України не створює для держави обов`язку вживати додаткових заходів інформування про існуючі в Україні закони та акти їх застосування, а також не звільняє таку особу від настання юридичних наслідків, зумовлених дією санкцій.

Суд також зауважує, що відсутні підстави вважати, що позивач як іноземний суб`єкт господарювання має чи повинен мати преференції у вигляді особливого підходу при визначенні моменту початку відліку строку на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду або користуватися іншими процесуальними перевагами порівняно з юридичними особами, зареєстрованими в Україні.

Аналогічна правова позиція щодо відсутності підстав для особливого процесуального підходу до іноземних суб`єктів господарювання у спорах цієї категорії висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 у справі № 9901/518/19.

Стосовно доводів позивача про те, що його не було персонально повідомлено відповідними суб`єктами владних повноважень про прийняття спірного указу, а також про відсутність у нього доступу до інформації щодо введення санкцій у зв`язку з реєстрацією та здійсненням діяльності в Республіці Кіпр, колегія суддів зазначає, що цим доводам вже було надано правову оцінку в ухвалі Верховного Суду від 20.01.2026, а надані разом із заявою протоколи огляду веб-сайтів не спростовують наведених у цій ухвалі висновків суду, оскільки, сам по собі результат пошуку за назвою компанії на окремих інтернет-ресурсах не свідчить про об`єктивну неможливість ознайомлення з офіційно оприлюдненим актом, а лише відображає обраний позивачем спосіб пошуку інформації, а тому, такі документи не є належними та достатніми доказами існування реальних перешкод для доступу до змісту указу Президента України з дня його офіційного опублікування.

Крім того, з огляду на твердження позивача про те, що дізнатися про застосування санкцій він міг лише за умови постійного моніторингу та ручної перевірки всіх додатків до указів, колегія суддів зазначає, що такі пояснення фактично зводяться до суб`єктивної оцінки позивачем складності отримання відповідної інформації та не підтверджують наявності об`єктивних, непереборних та незалежних від його волі перешкод, які б унеможливлювали своєчасне звернення до суду, а відтак не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Також, слід зазначити, що інформація про застосовані санкції включається до Державного реєстру санкцій (статті 5-3, 5-4 Закону №?1644-VII) і є публічною та загальнодоступною, а об`єктивні ознаки реалізації санкцій, їх правові наслідки та публічний порядок уведення їх в дію свідчать про те, що особа, до якої застосовано такі заходи, не могла не знати про факт їх застосування.

Таким чином, твердження позивача про його необізнаність щодо застосування до нього санкцій протягом тривалого часу (2 роки і десять місяців) не узгоджується з правовою природою обмежувальних заходів, які за своєю суттю спрямовані на істотне обмеження правового статусу особи; суперечить суті застосованих обмежувальних заходів, які мають реальні майнові, організаційні та правові наслідки, та публічному характеру рішень про застосування санкцій, які публікуються в офіційних джерелах і є загальнодоступними.

Щодо посилання позивача на необхідність урахування у цій справі висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24.01.2024 у справі № 810/820/18, колегія суддів зазначає, що такі доводи не приймаються судом до уваги, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду у зазначеній справі, не є подібними до спірних правовідносин у цій справі, з огляду на інший суб`єктний склад, предмет спору, правове регулювання та фактичні обставини, за яких були сформовані відповідні правові висновки, що виключає можливість їх застосування при вирішенні цього спору.

Стосовно доводів позивача про відсутність у нього майнових чи фінансових зв`язків з Україною, через які він міг би фактично дізнатися про застосування санкцій, колегія суддів зазначає, що такі обставини самі по собі не впливають на момент, з якого особа вважається такою, що могла дізнатися про прийняття акта індивідуальної дії, та не є критерієм визначення початку перебігу строку звернення до суду, оскільки відсутність рахунків, майна чи господарських операцій на території України характеризує лише можливий обсяг фактичних наслідків застосування санкцій, проте не свідчить про існування об`єктивних, непереборних та незалежних від волі позивача перешкод для отримання інформації про офіційно оприлюднений указ Президента України, а наведені доводи фактично зводяться до припущення, що особа може вважатися поінформованою лише після настання для неї негативних майнових наслідків, що не відповідає правовій природі процесуальних строків та принципу юридичної визначеності.

Також щодо доводів позивача про те, що законодавство України не покладає на особу обов`язку здійснювати постійний чи періодичний моніторинг рішень Ради національної безпеки і оборони України або указів Президента України, колегія суддів зазначає, що відсутність такого обов`язку не звільняє особу від наслідків офіційного опублікування актів органів державної влади, оскільки момент початку перебігу процесуального строку для звернення до суду визначається об`єктивною можливістю дізнатися про прийняття акта, а офіційне опублікування указу Президента України у встановлених законодавством виданнях гарантує доступність цієї інформації незалежно від місця перебування особи, а тому і твердження позивача про те, що презюмування його поінформованості є застосуванням завідомо недосяжного стандарту спростування презумпції, не може бути прийняте до уваги, оскільки базується на суб`єктивній оцінці складності отримання інформації, а не на наявності об`єктивних, непереборних та незалежних від волі позивача обставин, які унеможливлювали своєчасне звернення до суду.

Отже, колегія суддів зазначає, що тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку оскарження з поважних причин.

А тому, з огляду на викладене, суд не вбачає підстав для визнання наведених позивачем причин пропуску такого строку поважними.

Згідно з частинами першою та другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстави, зазначені позивачем в заяві про поновлення строку звернення до суду є неповажними, а тому позовна заява підлягає поверненню особі, яка її подала.

Відповідно до частини восьмої статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 123, 169 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволені заяви компанії СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) про поновлення строку на звернення до адміністративного суду.

Позовну заяву компанії СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) до Президента України про визнання протиправним та скасування указу в частині повернути позивачеві.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя-доповідач А.І. Рибачук

судді А.Ю. Бучик

В.М. Кравчук

О.П. Стародуб

В.М. Шарапа