Справа № 640/5042/22
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2026-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2026 рокуСправа №640/5042/22
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, в якій заявлені вимоги:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 09.09.2021 року №303-21;
- зобов?язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з реальною загрозою життю та безпеці через збройний конфлікт у Нагірному Карабасі, де він постійно проживав, однак рішенням ДМС України від 09.09.2021 №303-21 йому було відмовлено без належного з`ясування всіх істотних обставин справи, без обґрунтованої оцінки доказів, із формальними та хибними висновками щодо місця проживання, сімейних обставин і ризиків переслідування, при цьому саме рішення не містить мотивів відмови, що свідчить про його необґрунтованість.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.02.2022р. позов залишено без руху.
05 травня 2022 року від позивача надійшла заява по поновлення строків звернення до суду.
Ухвалою від 18.05.2022 Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі та вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
09 червня 2022 року від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX (далі Закон № 2825-IX) ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.
Справа № 640/5042/22 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
06.02.2025 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Савченко А.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2025р. прийнято справу №640/5042/22 до провадження судді Савченка А.В.
02 квітня 2025 року від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Громадянин Республіки Вірменія (далі гр. Вірменії, РВ) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце народження: Вірменія; національність: вірменин; віросповідання: християнин; рідна мова: вірменська; освіта: середня; сімейний стан: неодружений. На підтвердження своєї особи позивач надав оригінал паспорта для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 виданий компетентними органами РВ, зі строком дії до 26.01.2021 та копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 04.02.2003 Мартунінським територіальним відділом РАЦС Міністерства юстиції РВ. Позивач народився в Вірменії, с. Цаккар. Приблизно в 2005 році родина позивача переїхала жити до НКР, м. Шуши. Батько позивача є волонтером на військовій службі, але більш детальної інформації позивача не надав. Мати позивача ніколи не працювала. Коли почалися військові дії в НКР, сільська рада організувала виїзд родини позивача до м. Цаккар. Спочатку позивач виїхав з м. Шуши, а через деякий час мати позивача з двома його сестрами виїхали до с. Цаккар, РВ. Батько позивача в той момент був залучений до військової служби. В с. Цаккар позивач зробив собі закордонний паспорт та виїхав до України. Мати позивача разом з сестрами поїхали в м. Степанакерт, НКР. Позивач з 2009 по 2020 роки навчався в школі, закінчив 11 класів, але документ про освіту не отримав. Після закінчення школи виїхав до України. Наразі позивач проживає у свого дідуся та бабусі в Київській області, Макарівському р-ні, с. Ясногородка. До складу будь-яких партій, громадських, релігійних організацій не входив. Політичною або будь-якою іншою публічною діяльністю до приїзду в Україну не займався. В країні громадянської належності заявник не був засуджений чи заарештований. Заявник зазначив, що повертатися до ОСОБА_2 чи Республіки Вірменія не хоче, бо там проходять військові дії і хоче залишитися в Україні і згодом забрати сюди родину. 08.07.2020 позивач потрапив в Україну авіасполученням, перетнувши кордон України, в міжнародному аеропорту «Бориспіль». 02.03.2021 позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він боїться повертатися на Батьківщину через військові дії в НКР. Позивач повідомив, що місцем його народження є с. Цаккар, Гегаркунікська обл., РВ, на підтвердження чого надав копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Мартунівським територіальним відділом РАЦС РВ 04 лютого 2003 року. Також відомо, що в 2005 році позивач разом з родиною переїхав жити до ОСОБА_3 в м. Шуши, через службу батька. В пункті 1.16. анкети позивач вказав, що навчався з 2009 по 2020 роки в загальній школі м. Шуши. При цьому, позивач не повідомив ні номера школи ні місця її знаходження та не надав жодних підтверджуючих документів про навчання, а саме атестат про закінчення середнього загальноосвітнього закладу та повідомив під час співбесіди від 12.03.2021, що закінчив одинадцять класів школи, але документ не отримав. Разом з тим, відповідно до оригіналу національного паспорта та його нотаріально завіреного перекладу відомо, що позивач зареєстрований з 22.02.2011 за адресою: РВ, Гегаркунікська область, с. Цаккар, вул 2, тупик 3, буд. 4, що ставить під сумнів слова позивача щодо проживання в НКР, оскільки останній жодних документів, фотографій або інших матеріалів на підтвердження вищезазначеного фактів не надав. Також, 02.03.2020 позивач оформив паспорт громадянина РВ для виїзду за кордон зі строком дії до 26.01.2021, що свідчить про намір покинути Батьківщину одразу після закінчення школи, а отже бажання виїхати було заздалегідь сплановане та прийняте до початку бойових дій в НКР. Згідно ІКП «Шість тижнів війни відбулися після широкомасштабного нападу на територію азербайджанських військ 17 вересня 2020. Бойові дії були завершені угодою про припинення вогню 9 листопада». Разом з тим, відповідно до наданої копії свідоцтва про народження встановлено, що у позивача був паспортний документ серії НОМЕР_3 , проте останній не повідомив про цей факт, оскільки в документі може міститися інформація, яка спростовує надані позивачем відомості щодо місця його постійного проживання в країні походження. Отже, позивач надав суперечливі свідчення стосовно основних фактів та деталей стосовного місця свого проживання та подій, що мають суттєве значення при розгляді його заяви. З огляду на вищевказані неузгодженості в суттєвих фактах, твердження позивача про те, що він жив і навчався в м. Шуши, НКР, а також що він покинув країну громадської належності через бойові дії не можуть бути визнаними достовірними. Крім цього, позивач повідомив, що причиною виїзду з країни постійного проживання слугував черговий збройний конфлікт на території ОСОБА_2 , який відбувся у 2020 році та в результаті в місті, де він проживав почалися обстріли. Відповідно до інформації з відкритих джерел: «Нагірний Карабах регіон на ОСОБА_4 , який у період з 1923 по 1991 роки був НагірноКарабаською автономною областю у складі Азербайджанської РСР».2 «Після розпаду СРСР, у 1991 році ОСОБА_5 проголосив незалежність від Азербайджану, однак незалежність самопроголошеної НКР не визнала жодна країна.3 Зокрема, Резолюцією № 884 (1993) Ради Безпеки ООН Нагірний Карабах визнано регіоном АР».4 Разом з тим, як вбачається з інформаційних джерел, що є у вільному доступі, РВ де-факто визнає незалежність НКР: «Армянская община провозгласила Нагорно-Карабахскую Республику (НКР - армяне также называют ее Арцах) в 1991 году. Она остается не признанным никем образованием. Баку считает эту территорию оккупированной. Ереван официально не признает независимость НКР, но называет себя гарантом ее безопасности, а бюджет и армия республики тесно связаны с Арменией»5 ; «В 2016 году, после обострения военных действий в апреле того же года, правительство Армении (тогда президентом был Серж Саргсян) направило в парламент законопроект о признании Карабаха. Однако депутаты его рассматривать не стали, сославшись на несвоевременность»6 . Конфлікт між Азербайджаном, з одного боку, і Вірменією та армією самопроголошеної НКР, яку підтримує Єреван, - з іншого боку, загострився в влітку 2020 року. У кінці вересня в регіоні почалися масштабні військові дії. На початку листопада прем`єр-міністр РВ Нікол Пашинян, а також президенти Азербайджану і Росії ОСОБА_6 підписали заяву про повне припинення вогню і всіх військових дій в Нагірному Карабасі з 10 листопада. Угода передбачає, що підрозділи Збройних сил Азербайджану і Вірменії зупиняються на займаних позиціях. Уздовж лінії зіткнення в Нагірному Карабасі і вздовж коридору, що з`єднує Карабах з Вірменією, будуть розміщені російські миротворці, транспортне сполучення в регіоні контролюватиме Прикордонна служба ФСБ Росії. 3 Таким чином, згідно із зазначеною угодою, АР відійшла низка територій: Агдамський район в самому Нагірному Карабасі та ще два райони (Кельбаджарський, Лачинський7 ). Відповідно до міжнародного права, ці території вважаються частиною АР, але з моменту бойових дій на початку 1990-х років вони знаходились під фактичним контролем РВ.8 Позивач у своїй заяві-анкеті повідомив, що його батько пішов волонтером на війну і наразі продовжує брати участь у військових діях. Під час співбесіди від 12.03.2021 позивач повідомив, що переїхав до НКР у зв`язку із службою там його батька. Батько позивача служив за власним бажанням, був волонтером в армії НКР. Також, в ході співбесіди від 07.06.2021 позивачем повідомлено, що батько служив волонтером в м. Шуши, НКР по договору вже 27 років і має звання майора. Більш детальної інформації щодо волонтерської служби батька в НКР, зокрема мети та періоду початку волонтерської служби, виконання обов`язків, місця в яких служив, позивач не повідомив та не надав жодних підтверджуючих документів з цього приводу, мотивуючи тим, що служба батька це військова таємниця. Відповідно до інформації про країну походження (далі ІКП): «Інтерфакс - НКР прийняла закон про участь ополченців в обороні Карабаху, 13.10.2020.9 В ході розгляду ІКП встановлено таке: «ООН увидела признаки военных преступлений в Нагорном Карабахе. Она выразила "серьезную обеспокоенность" по поводу имеющихся видеоматериалов, которые "показывают совершаемые военные преступления". В связи с этим верховный комиссар обратила внимание на видеозапись, на которой "как представляется, запечатлена произвольная казнь азербайджанскими войсками двух захваченных армян в военной униформе"»10 . «Би-би-си посчитала подлинной запись убийства армянских пленных в Азербайджане. Военнослужащие Азербайджана заподозрены в совершении военного преступления в Гадруте в зоне карабахского конфликта»11 . «В связи с конфликтом в Нагорном Карабахе со стороны азербайджанских сил имели место неоднократные случаи негуманного обращения с захваченными этническими армянами из состава вооруженных сил, заявила сегодня Human Rights Watch. Военнопленные подвергались физическому насилию и унижениям, все это снималось на видео и с середины октября широко распространялось в соцсетях». Таким чином, переслідування військових та колишніх військових Армії оборони НКР, дійсно мають місце, а підписання мирної угоди на теперішній час не може свідчити про припинення таких переслідувань, як вбачається з матеріалів ІКП та інформації з відкритих джерел, але те, що позивач не надав жодної інформації про службу батька, окрім його звання та не довів, що батько є дійсно військовослужбовим волонтером та чи брав участь у військових діях НКР, вказаний елемент заяви приймається як не правдоподібний. Позивач не повідомляє, а у ході розгляду його заяви не встановлено про наявність переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи. Що стосується його політичних переконань то відповідно до Керівних положень УВКБ ООН по процедурам і критеріям визначення статусу біженця відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року (далі Керівництво) слід урахувати, що наявність інших, ніж провладні, політичних переконань, само по собі не є підставою для звернення за міжнародним захистом. Позивач має довести, що у нього є достатні підстави для побоювання стати жертвою переслідування за свої переконання (п.80). Отже, серед фактів, повідомлених позивачем, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли служити підставою для набуття ним статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону. Таким чином, підстави для набуття позивачем статусу біженця, у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону відсутні.
01 травня 2025 року від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області надійшли письмові пояснення по справі.
24 липня 2025 року від позивача надійшла заява, в якій він просить здійснювати розгляд вказаної позовної заяви за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.08.2025р. у задоволенні заяви громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального провадження у справі №640/5042/22 відмовлено.
08 жовтня 2025 року від позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.
05 листопада 2025 року від позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.
12 листопада 2025 на електронну адресу позивача направлено матеріали справи №640/5042/22 для ознайомлення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Вірменія, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 зі строком дії до 26.01.2021.
02 березня 2021 позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В якій зазначив таке «Я, ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в обл. Гегаркунік, с. Цаккар, у 2005 році разом з батьками ми переїхали в Нагорний Карабах (Шушинський р-н вул. Гарегіне Нжде 7) . Через війну в місті весь час була стрілянина, всюди навколо була небезпека. Відтак батьки вирішили відправити мене до дідуся Україну через військове положення в ОСОБА_7 . Зараз я не можу виїхати назад до Вірменії, тому що наш будинок знаходиться під контролем ворогів. Крім того, мій батько пішов волонтером на війну і наразі продовжує брати участь у військових діях».
В матеріалах справи наявна анкета особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.03.2021р., реєстраційний листок на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.03.2021р. та протоколи співбесіди від 12.03.2021р.
07 червня 2021 року проведено додаткову співбесіду з ОСОБА_1 , що підтверджується протоколом додаткової співбесіди.
Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м.Києві та Київській області прийнято висновок від 04.08.2021р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У п.1 вказаного висновку зазначено таке: Місце постійного проживання, зі слів заявника, є Нагірно-Карабаська Республіка (далі - НКР), м. Шуши, вул. Гарегіне Нжде, 7. На підтвердження своєї особи шукач захисту надав оригінал паспорта для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 виданий компетентними органами РВ, зі строком дії до 26.01.2021 та копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 04.02.2003 Мартунінським територіальним відділом РАЦС Міністерства юстиції РВ. Відповідно до матеріалів о/с відомо, що заявник народився в Республіці Вірменія, с. Цаккар. Приблизно в 2005 році родина заявника переїхала жити до НКР, м. Шуши. Батько заявника с волонтером на військовій службі, але більш детальної інформації шукач захисту не надав. Мати заявника ніколи не працювала. Коли почалися військові дії в НКР, сільська рада організувала виїзд родини заявника до м. Цаккар. Спочатку заявник виїхав з м. Шуши, а через деякий час мати заявника з двома його сестрами виїхали до с. Цаккар, РВ. Батько заявника в той момент був залучений до військової служби. В с. Цаккар заявник зробив собі закордонний паспорт та виїхав до України. Мати заявника разом з сестрами поїхали в м. Степанакерт, НКР. Заявник з 2009 по 2020 роки навчався в школі, закінчив 11 класів, але документ про освіту не отримав. Після закінчення школи виїхав до України. Наразі заявник проживає у свого дідуся та бабусі в Київській області, Макарівському р-ні, с. Ясногородка. До складу будь-яких партій, громадських, релігійних організацій не входив. Політичною або будь-якою іншою публічною діяльністю до приїзду в Україну не займався. В країні громадянської належності заявник не був засуджений чи заарештований. Заявник зазначив, що повертатися до ОСОБА_2 чи Республіки Вірменія не хоче, бо там проходять військові дії і хоче залишитися в Україні і згодом забрати сюди родину. 08.07.2020 шукач захисту потратив в Україну авіасполученням, перетнувши кордон України, в міжнародному аеропорту «Бориспіль» та 02.03.2021 звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС) із заявою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) ЦМУ ДМС заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та документовано довідкою про звернення за захистом в Україні 012315.
У п.2 висновку зазначено таке: Шукач захисту просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він боїться повертатися на Батьківщину через військові дії в НКР. Аналіз правдоподібності (елементи заяви)
У п.4 висновку зазначено таке: 4. Аналіз відповідності заяви вимогам пункту 1 частини першої статті 1 Закону Пункт 1 частини першої статті 1 Закон надає наступне визначення поняття «біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань». Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обгрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону (умова визнання біженцем) або зазнати серйозної шкоди, пов?язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU та пункту 13 частини першої статті 1 Закону (умова визнання особою, яка потребує додаткового захисту). При тому, завдана особі шкода повинна бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати неї свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва УВКБ ООН, або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU. Відповідно до пунктів 11 Керівних положень УВКБ ООН „Про обов?язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, при оцінці загальної достовірності клопотання співробітнику, який приймає рішення, слід брати до уваги такі фактори, як обґрунтованість викладених фактів, зв?язність і логічна послідовність історії заявника, що підтверджують докази, подані заявником на підтримку його тверджень, відповідність загальнодоступним відомостям або загальновідомим фактам, а також відомій інформації про ситуацію в країні походження. Достовірною є послідовна і переконлива заява, яка не суперечить загальновідомим фактам, і яка в цілому може викликати довіру. Заявник не повідомляє, а у ході розгляду його заяви не встановлено про наявність переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи. Що стосується його політичних переконань то відповідно до Керівних положень УВКБ ООН по процедурам і критеріям визначення статусу біженця відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року (далі - Керівництво) слід урахувати, що наявність інших, ніж провладні, політичних переконань, само по собі не є підставою для звернення за міжнародним захистом. Заявник має довести, що у нього є достатні підстави для побоювання стати жертвою переслідування за свої переконання (п.80). У попередньому розділі було детально проаналізовано вказані елементи заяви та визнано їх такими, що не приймаються як правдоподібні - зокрема, місце постійного проживання заявника в НКР та переслідування через участь батька у військових діях НКР є недоведеним. Висновок. Таким чином, враховуючи вищевикладене, немає вагомих підстав вважати, що заявник має обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли служити підставою для набуття ним статусу біженця у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону.
У п.5 висновку зазначено таке: Закон надає наступне визначення поняття «особа, яка потребує додаткового захисту»: особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, - нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуації міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів. Вказане, в свою чергу, співвідноситься з умовами, які містяться у пункті 13 частини першої статті 1 Закону. Стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню». Формування статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 Директиви Ради Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до пункту 13 частини першої статті 1 Закону. Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту. Як свідчить ІКП, на території РВ не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження, тому даний елемент заяви не потребує дослідження. Відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижує гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини другої ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», з матеріалів справи заявника не встановлена загроза застосування до нього смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в разі повернення до країни громадянської належності. Таким чином, враховуючи вищевикладене, немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до зареєстрованого місця реєстрації вказаному у національному паспорті - Республіки Вірменія буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини або заявник зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на батьківщині. Зазначений аналіз свідчить, що заявник походить з Вірменії, і навіть якщо його родина певний час проживала в НКР, то після початку військових дій, заявник міг безперешкодно користуватися захистом країни, яка визнає його своїм громадянином та документувала паспортом. Проаналізувавши вищевказані твердження заявника щодо побоювань існування загрози його життю, безпеці та свободі через збройний конфлікт, можна дійти висновку, що такі побоювання не підтверджені переконливими доказами та є необгрунтованими. Зокрема, жодних переконливих конкретних фактів особистого переслідування або загрози застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також ув?язнення, заявником не надано, не повідомлено і не доведено. Таким чином, вважається, що інформацію, яку було надано заявником, недостатньо для прийняття позитивного рішення за його заявою, за відсутності необхідних фактів, доказів та підстав. Висновок. Серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли служити підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону.
У п.6 висновку зазначено таке: Проаналізувавши ситуацію, яка змусила заявника залишити країну походження, можна констатувати, що в даному випадку відсутній факт переслідування. Вище було встановлено, що заявник не зазнавав системного переслідування та насилля за жодною із конвенційних ознак будь-яким агентом, а, отже, немає потреби в аналізі можливості альтернативи внутрішнього переміщення заявника країною постійного проживання. Крім цього, після початку конфлікту в НКР та повернення частини території до складу Азербайджанської Республіки, заявник може безперешкодно проживати на території РВ. Заявник має паспорт громадянина РВ та прописку в с. Цаккар, що свідчить про можливість його проживання та переміщення всередині РВ.
У п.8 висновку зазначено таке: Зважаючи на викладене, відповідно до абзацу п?ятого частини першої статті 6 Закону у зв?язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, вважаю доцільним рекомендувати Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
09 вересня 2021 року Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №303-21 яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Вірменія ОСОБА_1 .
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі Закон №3671-VI у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, «особа, яка потребує додаткового захисту», - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
У силу п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, «додатковий захист» - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону №3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п. 2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Також п. 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Крім того, суд враховує практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, якими передбачено, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
У силу абзацу 5 ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Приписами ч. 7 ст. 7 Закону №3671-VI визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
За змістом ч. 5, 6 і 13 ст. 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Іноземець або особа без громадянства визнаються біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, та вважаються такими, які постійно проживають в Україні з моменту прийняття рішення про визнання їх біженцями або які безстроково на законних підставах перебувають на території України.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Суд встановив, що Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м.Києві та Київській області прийнято висновок від 04.08.2021р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У п.3.1. висновку вказано таке: Чи дійсно заявник є громадянином Республіки Вірменія? Заявник повідомив, що є громадянином Республіки Вірменія, на підтвердження чого надав оригінал національного закордонного паспорта серії НОМЕР_1 виданого компетентними органами РВ 02.03.2020 зі строком дії до 26.01.2021. Шукач захисту повідомив, що народився в с. Цаккар, РВ (на підтвердження чого надав копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 04.02.2003 Мартунінським територіальним відділом РАЦС Міністерства юстиції РВ). У заяві немає елементів, які б викликали сумніви у твердженнях заявника щодо його особи і походження. Враховуючи, що твердження заявника про його належність до громадянства Республіки Вірменія документально підтверджені, цей матеріальний елемент приймається як правдоподібний. 3.2. Чи дійсно місцем постійного проживання заявника була НКР? Заявник повідомив, що місцем його народження є с. Цаккар, Гегаркунікська обл., РВ, на підтвердження чого надав копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Мартунівським територіальним відділом РАЦС РВ 04 лютого 2003 року. Також відомо, що в 2005 році шукач захисту разом з родиною переїхав жити до ОСОБА_3 в м. Шуши, через службу батька. В пункті 1.16. анкети заявник вказав, що навчався з 2009 по 2020 роки в загальній школі м. Шуши. При цьому, шукач захисту не повідомив ні номера школи ні місця її знаходження та не надав жодних підтверджуючих документів про навчання, а саме атестат про закінчення середнього загальноосвітнього закладу та повідомив під час співбесіди 12.03.2021, що закінчив одинадцять класів школи, але документ не отримав. Разом з тим, відповідно до оригіналу національного паспорта та його нотаріально завіреного перекладу відомо, що ОСОБА_1 зареєстрований з 22.02.2011 за адресою: АДРЕСА_2 , що ставить під сумнів слова заявника щодо проживання в НКР, оскільки останній жодних документів, фотографій або інших матеріалів на підтвердження вищезазначеного фактів не надав.
Суд звертає увагу на те, що з матеріалів справи та протоколів співбесід від 12.03.2021 і 07.06.2021 не вбачається, що уповноваженими посадовими особами міграційної служби позивачу ставилися конкретні запитання щодо номера загальноосвітнього навчального закладу, в якому він навчався, або точного місця його розташування.
Водночас саме відсутність цих відомостей була покладена відповідачем в основу висновку про недостовірність тверджень позивача щодо навчання та проживання в місті ОСОБА_10 .
Таким чином, за відсутності зафіксованих у протоколах співбесід уточнюючих запитань з боку посадових осіб ДМС щодо зазначених обставин, покладення на позивача негативних наслідків у вигляді сумнівів у правдоподібності його пояснень не може вважатися достатньо обґрунтованим.
Такий підхід свідчить про неповне з`ясування всіх істотних обставин, що має значення для правильного вирішення питання про надання захисту.
Також у висновку відповідач зазначає, що заявник у своїй заяві-анкеті повідомив, що його батько пішов волонтером на війну і наразі продовжує брати участь у військових діях. Під час співбесіди 12.03.2021 заявник повідомив, що переїхав до КР у зв?язку із службою там його батька. Батько заявника служив за власним бажанням, був волонтером в армії НКР. Також, в ході співбесіди 07.06.2021 заявником повідомлено, що батько служив волонтером в м. Шуши, НКР по договору вже 27 років і має звання майора. Більш детальної інформації щодо волонтерської служби батька в НКР, зокрема мети та періоду початку волонтерської служби, виконання обов?язків, місця в яких служив, заявник не повідомляє та не надає жодних підтверджуючих документів з цього приводу, мотивуючи тим, що служба батька це військова таємниця.
Разом з тим суд звертає увагу, що з протоколу співбесіди від 12.03.2021 вбачається, що позивач повідомив як мету служби батька, так і причини переїзду родини до ОСОБА_2 у 2005 році, прямо пов`язавши їх із проходженням батьком військової служби, яку він визначив як особистий вибір та спосіб забезпечення сім`ї.
Суд виходить з того, що під час розгляду заяв про надання міжнародного захисту обов`язок з`ясування обставин не може бути покладений виключно на заявника, оскільки орган міграційної служби зобов`язаний активно сприяти встановленню фактів, ставити уточнюючі запитання, перевіряти повідомлені дані та надавати оцінку всім обставинам у сукупності.
Суд зазначає, що відсутність у протоколах співбесід конкретних уточнюючих запитань виключає можливість покладення на позивача негативних наслідків.
Так само суд враховує, що сам по собі факт реєстрації позивача у паспорті за адресою в Республіці Вірменія не є безумовним і достатнім доказом того, що позивач фактично не проживав у НКР, оскільки реєстрація місця проживання не тотожна реальному місцю проживання.
Враховуючи викладене, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 09.09.2021 року №303-21 прийняте без належного з`ясування всіх істотних обставин.
У зв`язку з цим наявні підстави для визнання спірного рішення протиправним та його скасування, оскільки допущені порушення є істотними, вплинули на зміст та результат розгляду заяви.
Відповідно до частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
З огляду на вищевикладене, враховуючи принцип верховенства права, на підставі зібраних та досліджених доказів, аналізу чинного законодавства, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, приходить до висновку, що слід зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У силу ч. ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 09.09.2021 року №303-21.
Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко