Справа № 640/24537/21
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження в частині позовних вимог

03 лютого 2026 року № 640/24537/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши у порядку письмового провадження заяву про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Київської міської прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Державної казначейської служби в м. Києві про стягнення коштів, стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Київської міської прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Державної казначейської служби в м. Києві, в якому просить:

стягнути з Державного бюджету України на користь позивача суму інфляційних втрат за період із 01 лютого 2016 року по 24 січня 2018 року у розмірі 46 805,26 грн, спричинених діями по безпідставному накладенню арешту Київською міською прокуратурою;

стягнути з Державного бюджету України на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 480 000 грн, спричинену діями по безпідставному накладенню арешту Київською міською прокуратурою;

стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача внаслідок бездіяльності по неповерненню гарантованої суми вкладу суму інфляційних втрат за період із 24 січня 2018 року по 01 липня 2021 року у розмірі 40 412,66 грн;

стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача внаслідок бездіяльності по неповерненню гарантованої суми вкладу суму за користування чужими коштами за період із 24 січня 2018 року по 01 липня 2021 року у розмірі 16 387,60 грн;

стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача внаслідок бездіяльності по неповерненню гарантованої суми вкладу суму упущеної вигоди за період із 24 січня 2018 року по 01 липня 2021 року у розмірі 76 475,45 грн;

стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача внаслідок бездіяльності по неповерненню гарантованої суми вкладу суму моральної шкоди у розмірі 480 000 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представником Київської міської прокуратури в судове засідання подано заяву, у якій просив постановити ухвалу, якою провадження у справі № 640/24537/21 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Київської міської прокуратури про стягнення коштів закрити.

В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначив, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди розглядаються в порядку адміністративного судочинства лише за умови наявності вимоги про вирішення публічно-правового спору. Однак, позовна заява не містить вимог про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а позов, з приводу якого ОСОБА_1 звернувся до суду (відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду), виник із цивільних правовідносин, тому не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З приводу поданої заяви позивач пояснень чи заперечень не подав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд зазначає наступне.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно зі статтею 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 21 КАС України передбачено, що позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Згідно з частиною п`ятою цієї статті вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими або службовими особами, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, предмету спору, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас, вимоги про стягнення моральної шкоди можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Позивач у позові просить стягнути з Державного бюджету України на його користь суму інфляційних втрат у розмірі 46 805,26 грн та суму моральної шкоди у розмірі 480 000 грн, спричинених діями Київської міської прокуратури по безпідставному накладенню арешту на його рахунок у банку.

В обґрунтування цих вимог позивач зазначив, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2016 року у справі №11-сс/796/402/2016 накладено арешт на його рахунок у банку із забороною проведення видаткових операцій. В подальшому, ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 24 січня 2018 року у справі №758/17014/17 скасовано накладений ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2016 року арешт майна позивача, а саме на рахунок у Банку.

Позивач у позові стверджує, що «арешт у межах кримінальної справи накладено безпідставно, а слідством (органом досудового слідства) здійснювалось при тримання майна на шкоду Позивачу. Фактично два роки він був позбавлений можливості вільно розпоряджатись та користуватись майном». При цьому, правовою підставою для стягнення коштів зазначає статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України (ЦК України).

Отже, позивач обґрунтовує необхідність стягнення з Державного бюджету України на його користь моральної шкоди та інфляційні втрати, спричинених діями органів прокуратури, які полягають у безпідставному, як вважає позивач, накладенню арешту на його рахунок у банку.

За загальними підставами відповідальності за завдану майнову шкоду, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Спеціальні норми містяться у статті 1176 ЦК України, відповідно до частини першої якої шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга).

Згідно з частинами шостою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Механізм відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначено у Законі України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон № 266/94-ВР).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 3 Закону № 266/94-ВР передбачено, що у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94 ВР).

Відповідно до статті 12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Статтею 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

У постанові від 24.04.2017 у справі №760/23169/14-ц (№ 6-2885цс16) Верховний Суд України висловив правову позицію, яка підтримана Верховним Судом у постановах від 04.02.2019 у справі №752/19717/15-ц та від 31.12.2022 у справі №461/2891/21, згідно з якою вирішення вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди вирішується судом в однаковому порядку в ухвалі, що приймається згідно із ч. 1 ст. 12 Закону № 266/94-ВР.

Таким чином, наведені вище норми ЦК України та Закону № 266/94-ВР гарантують відшкодування особі шкоди, завданої, зокрема, внаслідок незаконного накладення арешту на майно.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною четвертою статті 28 Цивільного процесуального кодексу України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

З огляду на вищенаведене, оскільки спір у справі в цій частині виник з правовідносин, врегульованих статтею 1176 ЦК України та Законом №266/94-ВР, і стосується відшкодування шкоди, якої, як вважає позивач, було завдано незаконним накладенням арешту на його рахунки, то спір в цій частині не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, постановами Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 725/5833/16-ц, від 16 березня 2020 року у справі № 580/1241/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 761/24881/16, від 22 червня 2022 року у справі № 640/24360/20, від 21 лютого 2024 року у справі №203/4419/17 аналогічні цьому спори між фізичними особами та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб щодо стягнення суми відшкодування, відсотків та моральної шкоди віднесені до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

За таких обставин, оскільки позов в частині позовних вимог до Київської міської прокуратури не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд вважає за доцільне закрити провадження у вказаній частині та роз`яснити, що заявлені позовні вимоги належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Отже, заява Київської міської прокуратури про закриття провадження є обґрунтованою та підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 238, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Заяву Київської міської прокуратури про закриття провадження задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Державної казначейської служби в м. Києві про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат за період із 01 лютого 2016 року по 24 січня 2018 року у розмірі 46 805,26 грн, спричинених діями по безпідставному накладенню арешту Київською міською прокуратурою; стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі 480 000 грн, спричинену діями по безпідставному накладенню арешту Київською міською прокуратурою.

3. В іншій частині заяви про закриття провадження у справі відмовити.

4. Роз`яснити позивачу, що вказані позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

5. Копію ухвали видати (надіслати) особам, які беруть участь у справі.

6. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного ухвали.

Суддя Марич Є.В.