Справа № 300/2239/21
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2026-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 300/2239/21 пров. № А/857/43214/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року (постановлену головуючим суддею Боршовським Т.І. у м. Івано-Франківськ) про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 300/2239/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17.05.2021 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення розрахунку та виплати позивачу грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невидачі позивачу довідки-розрахунку про нараховану та виплачену компенсацію за неотримане речове майно станом на день звільнення з військової служби; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України надати ОСОБА_1 довідку-розрахунку про нараховану та виплачену компенсацію за неотримане речове майно станом на день звільнення з військової служби.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В подальшому провадження у справі було зупинено ухвалою від 10.05.2022 та поновлено ухвалою від 18.03.2025.

Відповідачем подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з тим, що позивачем пропущений строк звернення до суду відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України. Клопотання мотивоване тим, що в день звільнення з військової служби 12.10.2018 ОСОБА_1 достовірно знав про те, що грошова компенсація вартості за неотримане під час проходження служби речове майно йому не нарахована та невиплачена, оскільки особисто відмовився від отримання довідки про вартість речового майна та вказав, що не має претензій щодо повного розрахунку з ним в частині речового майна в картці обліку майна особистого користування № 55.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.09.2025 залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, надано позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху у спосіб: подати до Івано-Франківського окружного адміністративного суду заяву про поновлення строку із зазначення причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом та надати докази поважності причин пропуску такого строку.

23.09.2025 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 від 23.09.2025 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. Згідно вказаного клопотання від 23.09.2025 позивач просив суд поновити пропущений строк звернення до суду, оскільки ОСОБА_1 хворіє більше 20-ти років і через стан здоров`я не міг вчасно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав щодо невиплати при звільненні компенсації вартості за неотримане речове майно. Позивач зазначив, що йому встановлена ІІІ група інвалідності з 2019 року, яка постійно продовжується, оскільки стан здоров`я не покращується. В підтвердження вказаних обставин, позивач долучив до клопотання від 23.09.2025 копії посвідчення інваліда ІІІ групи серії НОМЕР_3 від 04.04.2024, від 19.01.2021, від 15.05.2019.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій залишено без розгляду.

Приймаючи оскаржену ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 у справі № 380/5093/20 щодо правової природи грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач у апеляційні скарзі покликаються на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що ним не порушено строки звернення до суду.

Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Оскільки клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю були відсутні, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами згідно вимог 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У силу частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У розумінні пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічною службою є, зокрема, військова служба.

Спір у цій справі виник з приводу розміру грошової компенсації вартості неотриманого під час проходження військової служби речового майна, яка підлягає виплаті, зокрема, в разі звільнення військовослужбовця з військової служби.

У постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що за своєю правовою природою речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

У зв`язку з цим грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, вимоги про стягнення якої не обмежувалися будь-яким строком відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX).або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про застосування до заявлених ОСОБА_1 позовних вимог спеціального місячного строку, установленого частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, який обчислюються з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Як слідує з матеріалів справи, наказом від 12.10.2018 № 234 позивача з 12.10.2018 виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та всіх видів забезпечення. Також у вказаному наказі визначено виплати, що підлягають до нарахування при звільненні. Виплата компенсації за неотримане речове майно у наказі від 12.10.2018 № 234 не вказана.

В картці обліку майна особистого користування № 55 ОСОБА_1 вказав, що не бажає отримати довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, та про відсутність претензій, що засвідчено особистим підписом. Є очевидним, що такий напис зроблено позивачем не пізніше дати виключення зі списків особового складу відповідача, тобто 12.10.2018.

З вказаного можна зробити висновок про те, що на дату звільнення позивач був обізнаний про те, що з ним не проведено розрахунок в частині виплати грошової компенсацію за неотримане речове майно та такий розрахунок не буде проведений, оскільки він особисто відмовився від отримання довідки про вартість речового майна.

Звернення позивача до відповідача заявою-вимогою від 26.03.2021 і отримання листа від 21.04.2021 у відповідь на вказану заяву не змінює момент, з якого ОСОБА_1 повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації права і ця дата не пов`язана з початком перебігу строку звернення до суду.

При цьому суд також звертає увагу на те, що з огляду на записи в картці обліку майна особистого користування № 55, ОСОБА_1 був обізнаний щодо видів та розміру речового майна, яким він був забезпечений під час служби, а тому мав можливість без зайвих зволікань звернутися до відповідача із заявою про виплату його грошової компенсації за неотримане речове забезпечення.

Натомість з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду 17.05.2021, тобто через два з половиною роки після звільнення з військової служби.

Як слідує з матеріалів справи, позивач в обґрунтування причин пропуску звернення до суду зазначив, що хворіє більше 20-ти років і через стан здоров`я не міг вчасно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав щодо невиплати при звільненні компенсації вартості за неотримане речове майно. В підтвердження вказаних обставин позивач долучив до клопотання від 23.09.2025 копії посвідчення інваліда ІІІ групи серії НОМЕР_3 від 04.04.2024, від 19.01.2021, від 15.05.2019.

Суд зазначає, що з долучених копії посвідчень інваліда ІІІ групи серії НОМЕР_3 від 04.04.2024, від 19.01.2021, від 15.05.2019, ОСОБА_1 на час звільнення з військової служби 12.10.2018 не мав статусу особи з інвалідністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подані позивачем посвідчення інваліда ІІІ групи не можуть свідчити про неможливість своєчасно звернутися до суду.

Апеляційна колегія суддів зазначає, що чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.

Необхідно зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Так, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 року у справі №380/5093/20.

За встановлених фактичних обставин та враховуючи наведені вище правові норми у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позову без розгляду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 300/2239/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула