Справа № 990/458/25
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

03 лютого 2026 року

м. Київ

справа №990/458/25

адміністративне провадження № П/990/458/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Білак М.В., Єресько Л.О., Желєзного І.В., Мацедонської В.Е.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог та предмет спору

06 жовтня 2025 року до Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій він з урахуванням заяви від 13 жовтня 2025 року просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) у пленарному складі №410/ас-25 від 17 вересня 2025 року про визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді;

- зобов`язати ВККС повторно розглянути питання щодо підтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді.

Аргументи позивача

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив, що 17 вересня 2025 року Комісія у пленарному складі провела з ним співбесіду, за результатами якої ухвалила оспорюване рішення, визнавши його таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді. Підставою для цього слугували неспростовані сумніви ВККС щодо доброчесності позивача, мотивовані трьома епізодами - недекларуванням офісного приміщення, заниженою вартістю купівлі дружиною позивача автомобіля та замалим доходом від адвокатської діяльності. На переконання позивача, рішення Комісії не містить беззаперечних обґрунтувань щодо таких сумнівів, водночас ці сумніви спростовуються його поясненнями та наданими ним документами (доказами).

Позивач наголосив, що надав Комісії вичерпні пояснення та підтверджуючі документи щодо факту помилкового та неумисного недекларування офісного приміщення, щодо факту придбання відповідного автомобіля, а також щодо структури його з дружиною доходів (включаючи заробітні плати в ДУ «Житомирська політехніка», дохід від адвокатської діяльності та використання спільного бюджету), проте ВККС, формулюючи свій висновок, виявила упередженість та не врахувала усіх наявних у матеріалах досьє попередньо наданих доказів та самих пояснень під час співбесіди.

Позивач стверджує, що Комісія не надала правової оцінки його поясненням та наданим ним документам, обмежившись лише констатацією наявності «сумніву». Такий підхід, на його думку, не відповідає вимогам щодо належної мотивації спірного висновку: встановлення обставин, що мають значення, посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення, оцінка доводів та аргументів особи, як це зазначав Верховний Суд.

Поряд із цим, рішення, яке ґрунтується на суб`єктивних «сумнівах» та «переконаннях» без належного правового аналізу та спростування наданих позивачем пояснень та документів, є невмотивованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства. Метою кваліфікаційного оцінювання є визначення здатності кандидата здійснювати правосуддя, що передбачає об`єктивне дослідження відповідності його як кандидата встановленим критеріям, а не пошук незначних недоліків чи формування суб`єктивних припущень. Допущене ВККС ігнорування наявних та релевантних доказів, на переконання позивача, прямо суперечить вимогам Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 22 січня 2025 року №20/зп-25 (далі - Положення). Неврахування ключових доводів позивача, які спростовували б «сумніви» Комісії, свідчить про порушення ВККС її ж власної методології та засобів оцінювання. Комісія, висловлюючи «обґрунтований сумнів», не надала жодних доказів, які б спростовували або ставили під обґрунтований сумнів правдивість наданих позивачем пояснень та документів. Водночас суб`єктивний «сумнів», без конкретних доказів неправомірності або незаконного походження коштів, не може бути єдиною та достатньою підставою для висновку про «істотну невідповідність» критерію доброчесності. У цьому випадку Комісія мала б довести, що надані позивачем докази щодо кожного з епізодів є недостатніми, а не лише висловлювати припущення.

Ураховуючи наведене, на думку позивача, слід констатувати передчасність висновків, що містяться в оскаржуваному рішенні, оскільки Комісія не надала належного обґрунтуванням щодо прийняття або відмови у прийнятті наведених ним доводів та доказів стосовно його доходів, придбання дружиною автомобіля та недекларування офісного приміщення.

Позивач вказує, що ВККС допустила порушення принципу вмотивованості, позаяк в основу обґрунтування оспорюваного рішення покладено оціночні формулювання, що відображають лише суб`єктивне сприйняття членів Комісії, а не об`єктивний аналіз доказів. Ці формулювання непідтверджені аналітичними або числовими даними і не можуть слугувати належною правовою підставою для висновку про невідповідність критеріям доброчесності. Комісія також порушила принцип презумпції доброчесності, поклавши тягар доведення відсутності сумнівів» виключно на позивача як кандидата на посаду, замість об`єктивного аналізу всіх наданих доказів. Поряд із цим, позивач переконаний, що замість індивідуалізованої оцінки його конкретної ситуації, Комісія покликалася на загальні припущення, що є порушенням права на справедливу та неупереджену оцінку.

З огляду на наведене, оскаржуване рішення є протиправним, необґрунтованим, невмотивованим та таким, що підлягає скасуванню через порушення принципів вмотивованості адміністративного акта, об`єктивності, пропорційності та права позивача на доступ до публічної служби, що в свою чергу спричинило порушення права позивача на доступ до публічної служби. Як підсумок, спірне рішення Комісії не відповідає критеріям обґрунтованості, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що є самостійною та достатньою підставою для визнання його протиправним і скасування.

Окремо позивач наголосив на тому, що рішення про непідтвердження ним здатності здійснювати правосуддя, ухвалене 9 голосами «проти» при 6 голосах «за», що, на його думку, свідчить про відсутність консенсусу та належного обґрунтування висновку про «істотну невідповідність».

Аргументи відповідача

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Натомість, на виконання вимог ухвали від 09 жовтня 2025 року надав Суду витребувані копії матеріалів, сформованих ВККС при розгляді питання про підтвердження ОСОБА_1 здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді, зокрема, копії рішень Комісії від 14 серпня 2025 року №293/ас-25 та від 17 вересня 2025 року №410/ас-25, №411/ас-25, а також паперову копію досьє кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 в електронній формі.

Рух справи, клопотання учасників справи та процесуальні дії у справі

06 жовтня 2025 року до Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 разом з клопотанням, в якому позивач просив Суд витребувати у відповідача копію оскаржуваного рішення Комісії.

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року відкрито провадження за цією позовною заявою. Вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Сторонам надано строк для надання відзиву, відповіді на відзив та заперечень проти відповіді на відзив з доказами, на яких ґрунтуються аргументи сторін, а також для надання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

13 жовтня 2025 року від позивача надійшла заява, у якій він уточнив свої вимоги, зазначивши номер оскаржуваного ним рішення Комісії.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін заявлено не було.

У встановлений в ухвалі від 09 жовтня 2025 року строк сторони не висловили заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Установлені судом обставини справи

Рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами та доповненнями) оголошено конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах, зокрема в апеляційних загальних судах.

Позивач у визначений строк звернувся до Комісії із заявою про допуск до участі в цьому конкурсі та про проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Рішеннями ВККС від 11 вересня 2024 року № 270/зп-24 (зі змінами) та від 09 грудня 2024 року №316/ас-24 призначено кваліфікаційний іспит у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року №94/зп-23 (зі змінами), та визначено черговість етапів його проведення (перший етап - тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації відповідного суду; другий етап - тестування когнітивних здібностей; третій етап - виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду).

Рішенням Комісії від 21 жовтня 2024 року №323/зп-24 затверджено кодовані та декодовані результати тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного загального суду.

Рішенням Комісії від 20 січня 2025 року №16/зп-25 затверджено кодовані та декодовані результати тестування когнітивних здібностей.

Рішенням Комісії від 17 квітня 2025 року №89/зп-25 затверджено декодовані результати практичного завдання, а також затверджено загальні результати першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних загальних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року №94/зп-23 (зі змінами).

За результатами першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних загальних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року №94/зп-23 ОСОБА_1 отримав такі бали: 1) когнітивні здібності - 49,2 бала; 2) знання історії української державності 40 балів; 3) знання у сфері права та зі спеціалізації суду 147 балів; 4) здатність практичного застосування знань у сфері права в суді відповідного рівня та спеціалізації 135 балів. Загальний результат за критерієм професійної компетентності становить 371,2 бала.

Рішенням Комісії від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), допущено 706 кандидатів на посади суддів апеляційних загальних судів, які успішно склали кваліфікаційний іспит, зокрема ОСОБА_1

11 серпня 2025 року до Комісії надійшло рішення Громадської ради доброчесності (далі - ГРД), яким затверджено висновок про невідповідність кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності.

Свій висновок ГРД мотивувала спираючись на такі обставини:

- 10 вересня 2022 року дружина кандидата набула у власність автомобіль «Nissan Rogue» 2018 року випуску за 3 000 грн, що відображено у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі також - декларація), за 2022 рік, однак згідно з інформацією, що міститься у відкритих джерелах, середня ринкова вартість такого автомобіля становить 15 000 доларів США (607 500 грн).

- кандидатом у період 2022- 2024 років не було задекларовано нерухомість, розташовану за місцем здійснення адвокатської діяльності;

- 22 листопада 2018 року кандидат набув у власність автомобіль «Mitsubishi Outlander» 2007 року випуску вартістю 70 000 грн, що відображено в декларації за 2022 рік. Надалі вказаний автомобіль було відчужено за 150 000 грн. ГРД повідомила, що відповідно до інформації з відкритих джерел середня ринкова вартість такого автомобіля у 2025 році становить близько 7 000 доларів США.

14 серпня 2025 року Комісія у складі колегії №3 провела з кандидатом співбесіду, під час якої обговорила результати дослідження досьє, відповідність кандидата показникам критеріїв особистої і соціальної компетентності, а також критеріїв доброчесності та професійної етики.

Рішенням Комісії у складі колегії №3 від 14 серпня 2025 року №293/ас-25, з урахуванням рішення від 17 вересня 2025 року №411/ас-25 про виправлення описки, визначено, що за результатами проходження процедури кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 набрав 702,2 бала.

Цим же рішенням відповідно до частини першої статті 88 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), у зв`язку з наявністю висновку ГРД, питання про підтвердження або непідтвердження здатності кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді винесено на розгляд Комісії у пленарному складі.

14 вересня 2025 року ВККС у пленарному складі провела співбесіду з ОСОБА_1 .

За результатами дослідження матеріалів досьє позивача, висновку ГРД, аналізу письмових пояснень кандидата, Комісія у пленарному складі ухвалила рішення від 17 вересня 2025 року №410/ас-25, яким визнала ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді.

Обґрунтовуючи свої висновки, ВККС керувалася тим, що позивач під час заповнення декларацій за 2022- 2024 роки продемонстрував неуважність і недостатню сумлінність. Комісія зазначила, що хоч і не знайшла підстав вважати таку поведінку умисною, все ж послідовне виявлення кандидатом недбалості під час заповнення декларацій суттєво дисонує із вимогами, що ставляться до судді. Такий прояв недбалості було розцінено як підставу для зменшення балів кандидата за критерієм професійної етики та доброчесності на 15 балів за показником «Сумлінність».

Окрему увагу членів Комісії під час співбесіди було приділено доходам кандидата від заняття незалежною професійною діяльністю адвоката, відомості про це відображено у деклараціях за 2022- 2024 роки. Зокрема, у 2022 році кандидатом задекларовано дохід від заняття зазначеною діяльністю в розмірі - 38 200 грн, у 2023 році - 42 350 грн, у 2024 році - 43 359 грн. Під час співбесіди кандидат пояснив незначний розмір доходів від заняття адвокатською діяльністю, тим, що поширеним в його практиці є надання правової допомоги на безоплатній основі. Однак, як з`ясувала Комісія, згідно з відомостями, зазначеними на вебсайті системи безоплатної правничої допомоги, ОСОБА_1 не є адвокатом, який може залучатися до надання безоплатної вторинної правової допомоги. Також, обговорюючи критерій «стійкість мотивації», кандидат наголошував на тому, що одним із чинників його мотивації до зайняття посади судді є фінансова стабільність. Тож послуговуючись інформацією про те, що кандидат не залучався до системи безоплатної правничої допомоги, системно декларував незначні доходи, повідомив Комісію про такий характер мотивації, ВККС зауважила на суперечності таких відомостей попереднім твердженням про послідовну практику надання безкоштовної правової допомоги. Крім того, зважаючи на інформацію з Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) щодо справ, у яких ОСОБА_1 зазначено захисником або ж законним представником, Комісія дійшла переконання, що навіть обмежені відомості щодо обсягу наданої правової допомоги суттєво дисонують із задекларованим доходом. Усі вказані вище обставини, як зазначила Комісія в спірному рішенні, обумовили обґрунтований сумнів її членів у чесності кандидата щодо декларування власного доходу. Із цих міркувань бали кандидата за критерієм професійної етики та доброчесності було зменшено Комісією у складі колегії на 15 балів за показником «Чесність».

Під час співбесіди Комісія також звернула увагу на придбання дружиною кандидата автомобіля «Nissan Rogue» 2018 року випуску за 3 000 грн. ВККС зауважила, що відомості стосовно обставин вказаного правочину та вартості аналогічних автомобілів, що містяться у відкритих джерелах, можуть викликати у стороннього спостерігача обґрунтований сумнів у дійсності вказаної суми. Вказане слугувало підставою для зменшення Комісією у складі колегії балів за критерієм професійної етики та доброчесності на 15 балів за показником «Чесність». Комісія у пленарному складі погодилася з висновками Комісії у складі колегії № 3 про те, що наявні підстави для виникнення обґрунтованого сумніву щодо справжньої ціни продажу транспортного засобу. ВККС зауважила, що продавець є підприємцем, який систематично займається комерційним продажем автомобілів, зокрема ввезених із США. За такого профілю діяльності передача автомобіля у безоплатне користування виглядає малоймовірною, тим більше - за відсутності справді тісних особистих стосунків, які кандидат не зміг довести належними доказами. Визнання самим кандидатом факту, що ціна не відповідає дійсності, ставить під сумнів дійсність самого правочину. Формальне укладення договору купівлі-продажу за 3 000 грн (уникаючи оформлення договору дарування) виглядає як спроба надати уявно правомірну форму реальній передачі майна за умов, що не відображені в договорі. Із цих міркувань Комісія дійшла висновку, що правочин має ознаки удаваного, а дії кандидата - принаймні його мовчазна згода - відповідно спрямовані на приховування реальної вартості придбання автомобіля. Це, як вказано у рішенні, викликає обґрунтований сумнів у його чесності під час співбесіди.

За результатами голосування щодо поставленої доповідачем пропозиції про «Визнання ОСОБА_1 таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді», «за» віддали голоси шість членів Комісії, «проти» - дев`ять членів Комісії.

Як підсумок, ВККС визнала позивача таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді.

Не погодившись з рішенням Комісії від 17 вересня 2025 року №410/ас-25, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Джерела права та акти їхнього застосування

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 92 Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ВККС є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.

Згідно із частиною першою статті 79 Закону №1402-VIII конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, що затверджується ВККС, з дотриманням вимог законодавства про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 79-2 Закону №1402-VIII ВККС проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду чи суддів Верховного Суду - на основі рейтингу кандидатів за результатами кваліфікаційного оцінювання та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 79-3 цього Закону.

За правилами частини другої статті 79-3 Закону №1402-VIII у конкурсі на зайняття вакантної посади судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду може брати участь особа, яка відповідає вимогам до кандидата на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією, а також відповідає одній із вимог, визначених частиною першою статті 28 (для апеляційного суду).

Процедуру проведення Комісією кваліфікаційного оцінювання врегульовано главою 1 «Кваліфікаційне оцінювання суддів» розділу V «Кваліфікаційний рівень судді» цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 83 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

Згідно із частиною п`ятою статті 83 Закону №1402-VIII порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

30 грудня 2023 року набрав чинності Закон України від 09 грудня 2023 року №3511-IX «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон №3511-IX), яким внесено зміни до Закону №1402-VIII, зокрема, викладено в новій редакції розділ IV "Порядок зайняття посади судді" та доповнено пунктами 57-61 розділ XII "Прикінцеві та перехідні положення".

Відповідно до пункту 57 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII в редакції Закону №3511-IX (згідно із Законом України від 20 листопада 2024 року №4072-IX пункт 57 визнано пунктом 57-1) ВККС завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів, оголошений рішенням Комісії №94/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом №3511-IX.

У такий спосіб законодавець запобіг правовій невизначеності щодо регламентації процедури конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, що розпочався за іншими правилами до набрання чинності Законом №3511-IX.

Рішенням Комісії від 22 січня 2025 року №20/зп-25 затверджено Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення).

Пунктами 1.1 - 1.4 розділу І «Загальні положення» Положення визначено, що кваліфікаційне оцінювання - це встановлена законом та цим Положенням процедура визначення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за критеріями компетентності (професійна, особиста, соціальна), доброчесності та професійної етики.

Метою кваліфікаційного оцінювання є встановлення рівня компетентності, доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді).

Завданням кваліфікаційного оцінювання є встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам до посади судді за критеріями компетентності (професійна, особиста, соціальна), доброчесності та професійної етики згідно з визначеними показниками.

Основними принципами кваліфікаційного оцінювання є автономність, запобігання конфлікту інтересів, об`єктивність, неупередженість, прозорість, публічність, рівність умов для суддів (кандидатів на посаду судді).

Згідно з частиною першою статті 85 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складання кваліфікаційного іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

Відповідно до частини другої статті 85 Закону №1402-VIII кваліфікаційний іспит для цілей кваліфікаційного оцінювання є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться в порядку, передбаченому статтею 74 цього Закону, з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.

Кваліфікаційний іспит проводиться шляхом складання анонімних тестувань та практичного завдання. Анонімне тестування проводиться щодо когнітивних здібностей, історії української державності, загальних знань у сфері права та спеціалізації відповідного суду з урахуванням його інстанційності. Практичне завдання проводиться щодо спеціалізації відповідного суду з урахуванням його інстанційності.

Відповідно до частини першої статті 88 Закону №1402-VIII ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, ВККС може ухвалити вмотивоване рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане двома третинами голосів призначених членів Комісії, але не менше ніж дев`ятьма голосами.

Пунктом 6.54 розділу 6 «Порядок проведення кваліфікаційного оцінювання» Положення передбачено, що розгляд Комісією інформації щодо судді (кандидата на посаду судді), висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, що надані ГРД, здійснюється в порядку, визначеному Регламентом ВККС.

Відповідно до пункту 120 параграфу 9 розділу ІІ Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (в редакції рішення Комісії від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23 зі змінами) (далі - Регламент), висновок або інформація ГРД розглядаються Комісією під час проведення співбесіди та дослідження досьє судді (кандидата на посаду судді) на відповідному засіданні з метою встановлення наявності або спростування обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики.

Згідно з абзацом першим пункту 124 параграфу 9 розділу ІІ Регламенту рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідність судді займаній посаді), за наявності висновку ГРД, приймається Комісією у пленарному складі згідно з абзацом другим частини першої статті 88 Закону №1402-VIII.

Відповідно до пункту 126 параграфу 9 розділу ІІ Регламенту у засіданні Комісії у пленарному складі з підстави, визначеної абзацом другим частини першої статті 88 Закону №1402-VIII, розгляду підлягають рішення Комісії, ухвалені у складі Колегії, про оцінювання судді (кандидата на посаду судді) на відповідність критеріям, визначеним законом; висновок Громадської ради доброчесності, пояснення судді (кандидата на посаду судді), інші обставини, документи та матеріали.

Пунктом 128 параграфу 9 розділу ІІ Регламенту передбачено, що за результатами засідання у пленарному складі з підстави, визначеної абзацом другим частини першої статті 88 Закону №1402-VIII, Комісія ухвалює одне з таких рішень:

- про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді).

- про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (невідповідність судді займаній посаді та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади).

Згідно із частинами другою та третьою статті 88 Закону №1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Згідно із частиною четвертою статті 101 Закону №1402-VIII палати та колегії ВККС ухвалюють свої рішення від імені ВККС, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.

Рішення ВККС, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні (частина п`ята статті 101 Закону №1402-VIII).

Оцінка доводів учасників справи та висновки Верховного Суду

(1) Перш ніж перейти до вирішення цієї справи по суті позовних вимог, Суд звертає увагу таке.

За правилами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У розглядуваному випадку відповідач в установлений Судом строк не подав відзиву на позовну заяву, проте виконав вимоги ухвали Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року про відкриття провадження та надав витребувані копії матеріалів, сформованих ВККС при розгляді питання про підтвердження ОСОБА_1 здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді.

Відповідно до частини четвертої статті 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Проте згідно з нормами статті 90 КАС України суд оцінює докази за внутрішнім переконанням на підставі їх безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження. Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі (одна з основних засад адміністративного судочинства відповідно до частини третьої статті 2 КАС України) зобов`язує суд вжити визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, в тому числі з власної ініціативи, незалежно від процесуальних дій учасників справи. З цих мотивів неподання відзиву не є безумовною підставою для задоволення позову. Такий висновок щодо застосування зазначених норм процесуального права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 липня 2025 року у справі №990/312/23 (пункт 7.83).

Беручи до уваги викладене, Суд не вбачає підстав кваліфікувати неподання відповідачем відзиву як визнання ним позову та вважає за потрібне визначитися з питанням щодо наявності або відсутності підстав для задоволення позову за результатами з`ясування всіх обставин у справі та їх оцінки.

(2) Розглядаючи спір по суті заявлених позивачем вимог, Суд керується таким.

Цитованими нормами Закону №1402-VIII визначено повноваження Комісії щодо проведення кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді у межах конкурсу на заняття вакантної посади судді в апеляційному суді. Порядок проведення вказаного оцінювання визначено Законом №1402-VIII, яким також передбачено затвердження Регламенту та Положення.

Особливість спірних правовідносин зумовлена тим, що у межах передбаченої Законом №1402-VIII процедури проведення кваліфікаційного оцінювання, Регламентом та Положенням унормовано порядок ухвалення остаточного рішення Комісії про підтвердження або не підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за наявності висновку ГРД про те, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності. Вирішення зазначеного питання здійснюється Комісією у пленарному складі і не залежить від наданої Комісією у складі колегії оцінки критеріїв кандидата у кількісному виразі.

Предметом спору є рішення Комісії у пленарному складі від 17 вересня 2025 року №410/ас-25 про визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді.

Межі оскарження цього рішення опосередковано незгодою позивача з висновками Комісії у пленарному складі щодо констатації обґрунтованого сумніву у відповідності кандидата критерію доброчесності та професійної етики, зумовленого обставинами недекларування позивачем офісного приміщення, сумнівністю задекларованого кандидатом доходу від адвокатської діяльності та вартості купівлі його дружиною автомобіля.

У решті надана відповідачем оцінка відповідності позивача критеріям професійної, особистої та соціальної компетентності не є спірною та не ставиться під сумнів в межах цієї справи. На цьому зауважив і позивач у позовній заяві.

Щодо підстав оскарження, то з-поміж визначених положеннями частини третьої статті 88 Закону №1402-VIII підстав оскарження рішення ВККС, позивач не порушує питання про його протиправність з мотивів, передбачених пунктами 1- 3 названої правової норми і Суд не встановив обставин чи підстав для його скасування із цих міркувань.

Ключові аргументи позивача перебувають у площині незгоди з обґрунтованістю спірного рішення, отже, межі судової оцінки визначені його дослідженням на предмет умотивованості у значенні, вжитому в пункті 4 частини третьої статті 88 Закону №1402-VIII.

За правилами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У цьому аспекті Суд наголошує, що судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо.

При цьому, якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

У свою чергу, ВККС є уповноваженим суб`єктом з питань проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді та прийняття рішення за його результатами, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якого поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.

Верховний Суд у своїй судовій практиці послідовно відстоює позицію, що повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою.

Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися у здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.

Варто зауважити, що Закон №1402-VIII не визначає переліку обставин у професійній діяльності та особистому житті кандидата на посаду судді, які можуть зумовити виникнення у ВККС обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики, а отже, стати підставою для висновку про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Водночас у спірних правовідносинах слід ураховувати, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

У Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 [справа №1-123/2018 (4892/17)] Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

До такого механізму належить судовий контроль у разі оскарження особою рішення органу публічної влади до суду.

Згідно з Рекомендацією № R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

У цій Рекомендації Комітет Міністрів Ради Європи сформулював основні принципи, які слугують змістовними гарантіями ухвалення справедливого рішення. Так, здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: не переслідує жодної іншої мети, окрім тієї, для якої було надано повноваження; дотримується об`єктивності та неупередженості, враховуючи лише чинники, що стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, уникаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належний баланс між будь-якими негативними наслідками, які можуть виникнути внаслідок рішення стосовно прав, свобод або інтересів осіб та метою, яку таке рішення переслідує; приймає своє рішення в розумний строк з урахуванням суті питання, що розглядається; застосовує будь-які загальні адміністративні практики послідовним чином, враховуючи при цьому конкретні обставини кожного випадку.

Подібні за своєю суттю принципи щодо дотримання мети повноваження, безсторонності, рівності та недискримінації, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості закріплені в уже згаданій частині другій статті 2 КАС України.

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення судом перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом унаслідок реалізації дискреційних повноважень.

Європейська комісія «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь «Верховенство права» (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді зазначено про те, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним з поняттям верховенства права.

При вирішенні питання щодо здійснення судового контролю за реалізацією державними органами їхніх дискреційних повноважень, Велика Палата Верховного Суду в своїх судових рішеннях послідовно звертається і до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, акцентує увагу на тому, що надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 2 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 2 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).

Досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративних органів, ЄСПЛ виснував, що за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки», від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Сполученого Королівства», від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру», від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії»).

Очевидно, що у процесі прийняття рішення на підставі дискреції мають бути враховані також і фактичні обставини, які супроводжують цей процес. У разі якщо відповідний орган користується своїм дискреційним повноваженням, він не повинен допускати помилок при констатації юридичних фактів. Помилки в оцінці фактичних обставин, неправильні розрахунки, проведені ним, - все це може викликати незаконність (протиправність) прийнятого на підставі дискреції рішення. Подібні наслідки викликають також і випадки, коли під час прийняття акта на підставі дискреції адміністративний орган допускає очевидні прорахунки в оцінках. Очевидна та своєчасно не виправлена помилка уповноваженого адміністративного органу щодо фактичних обставин при прийнятті рішення на підставі дискреції також може свідчити про наявність ознак зловживання владою.

Поряд з наведеним, Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема, у постановах від 20 березня 2025 року у справі №990/85/24, від 28 листопада 2024 року у справі №990/92/24) наголошувала, що наділення ВККС свободою розсуду під час оцінки кандидата на посаду судді на відповідність критеріям доброчесності не означає, що такий розсуд не має меж. У всякому випадку межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані. Іншими словами, процедура оцінювання кандидата повинна бути правовою.

Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції Комісії у конкурсній процедурі на посаду судді апеляційного суду, зокрема і ухвалення рішення в пленарному складі за результатами розгляду питання про підтвердження здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя в апеляційному суді, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією питання про надання чи відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, як і ухвалене за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілими як кандидатам на посаду судді, питання про рекомендування яких на посаду судді розглядалося Комісією, так і незалежному сторонньому спостерігачу.

Обсяг і ступінь мотивації рішення залежать від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку мають демонструвати, приміром, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала відповідність цього кандидата критеріям особистої, соціальної компетенції, доброчесності чи професійної етики.

При цьому, частиною першою статті 88 та частиною п`ятою статті 101 Закону №1402-VIII прямо передбачено обов`язок Комісії мотивувати рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

З огляду на викладене Суд вважає, що вмотивоване рішення Комісії про визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційному суді за критерієм доброчесності і професійної етики, є не лише формальним дотриманням вимог закону, а має забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав для такого висновку.

Варто також зазначити, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах, зокрема у Законі №1402-VIII. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваного рішення ВККС не є втручанням у її дискреційні повноваження.

Отже, відповідаючи на порушені в позовній заяві питання, Суд має перевірити викладені в оспорюваному рішенні висновки ВККС на предмет їхньої об`єктивності та обґрунтованості, оскільки це є ключовим питанням правового спору в розглядуваній справі.

Як убачається зі змісту рішення від 17 вересня 2025 року №410/ас-25, Комісія в пленарному складі мотивувала наявність обґрунтованого сумніву у відповідності позивача критерію доброчесності і професійної етики як вирішальної підстави визнання його таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, сукупністю трьох епізодів, а саме, недекларування позивачем офісного приміщення, сумнівністю задекларованого кандидатом доходу від адвокатської діяльності та вартості купівлі його дружиною автомобіля.

Щодо першого із згаданих епізодів, Комісія, послуговуючись наявними матеріалами та, зокрема, висновком ГРД, встановила, що позивач у період 2022- 2024 років не декларував нерухоме майно, що перебувало в його користуванні та розташоване за місцем здійснення ним адвокатської діяльності.

Під час співбесіди з членами Комісії у складі колегії позивач підтвердив зазначений факт та повідомив, що він дійсно використовує вказаний у висновку ГРД офіс, однак, помилково не відобразив відомості про вказану нерухомість під час заповнення декларацій у період 2022- 2024 років.

Як убачається з матеріалів справи, та не заперечують сторони, протягом зазначеного періоду позивач для здійснення адвокатської діяльності орендував приміщення номер 3-17 (внутрішній номер 33) на вул. Ольжича, 9 у м. Житомирі (т.5, а.с.26-38), проте не відобразив відомості про це у деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2022, 2023 та 2024 роки.

За правилами пункту 2 частини першої статті 46 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон №1700-VII) у декларації, зокрема, зазначаються відомості про об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що дані про об`єкт декларування, що перебуває у володінні або користуванні суб`єкта декларування або членів його сім`ї, зазначаються в декларації, якщо такий об`єкт перебував у володінні або користуванні станом на останній день звітного періоду (за умови що право володіння або користування виникло у суб`єкта декларування не менше ніж за 30 календарних днів, що передували останньому дню звітного періоду) або протягом не менше половини днів протягом звітного періоду.

За цих обставин та нормативного регулювання Комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 під час заповнення декларацій за 2022- 2024 роки продемонстрував неуважність і недостатню сумлінність.

ВККС зауважила, що хоч в цьому випадку не знайшла підстав вважати таку поведінку умисною, все ж послідовне виявлення кандидатом недбалості під час заповнення декларацій суттєво дисонує із вимогами, що ставляться до судді. Тому такий прояв недбалості Комісія розцінила як підставу для зменшення балів кандидата за критерієм професійної етики та доброчесності на 15 балів за показником «Сумлінність».

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що надавав Комісії пояснення із цього приводу та вказував, що не здійснення декларування мало місце без будь якого умислу, він не бажав умисно приховати факт оренди даного приміщення, адже така інформація є офіційною і загальновідомою, при цьому він зазначає згадану адресу на всіх своїх контактах як адвокат. Окремо зауважив, що не є суб`єктом декларування, декларацію відповідно до Закону №1700-VII подавав уперше, така декларація, на його переконання, є великою за обсягом та складною для заповнення, що і викликало допущення неумисної та незначної помилки. Позивач уважає, що ВККС, формулюючи свій висновок, виявила упередженість та не врахувала усіх наявних у матеріалах досьє попередньо наданих ним доказів та самих пояснень під час співбесіди. Неврахування пояснень та наданих документів, на думку позивача, призвело до помилкового висновку Комісії, що, у свою чергу, обумовило необґрунтовані «сумніви». Це свідчить про неповний та необ`єктивний розгляд Комісією наданих позивачем доказів.

Колегія суддів відхиляє наведені позивачем доводи, оскільки він не спростував факту виявленої недбалості, а його мотиви щодо упередженості ВККС, неповного та необ`єктивного розгляду, неврахування аргументів та наданих доказів, ґрунтуються на самій лише незгоді з наданою відповідачем оцінкою.

У контексті таких доводів Суд зауважує, що Комісія надала свою оцінку на підставі повно з`ясованих обставин, які у цій частині визнав і позивач, зроблені нею висновки є логічними, послідовними і передбачуваними, при цьому, Комісія не залишила наведені кандидатом аргументи без відповіді та врахувала їх, зазначивши у своєму рішенні, що не має підстав вважати таку поведінку умисною, однак в аспекті оцінки показника «Сумлінність» зважила на те, що послідовне виявлення кандидатом недбалості під час заповнення декларацій суттєво дисонує з вимогами, які ставляться до судді.

Суд не вбачає підстав для висновку, що ВККС за цих обставин мала б пристати на позицію кандидата, виправдати його неуважність і залишити поза увагою виявлену недбалість лише з тих міркувань, що він визнав факт недекларування нерухомого майна протягом вказаного періоду, його дії не були умисними, а сама декларація, за його словами, є складною для заповнення.

Беручи до уваги наведене, Суд не має підстав вважати висновки відповідача щодо зазначених обставин довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів.

Інша обставина, на яку звернула увагу Комісія, вирішуючи питання про підтвердження або непідтвердження здатності кандидата здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді за критеріями професійної етики та доброчесності, стосувалася питання доходів позивача від заняття незалежною професійною діяльністю адвоката, відомості про що відображено у деклараціях за 2022- 2024 роки.

Як з`ясувала Комісія, кандидат задекларував дохід від зайняття адвокатською діяльністю у 2022 році в розмірі - 38 200 грн, у 2023 році - 42 350 грн, у 2024 році - 43 359 грн. Під час співбесіди позивач пояснив такий незначний розмір доходів від зайняття адвокатською діяльністю тим, що поширеним в його практиці є надання правової допомоги на безоплатній основі.

Однак Комісія, послуговуючись відомостями, які містяться на вебсайті системи безоплатної правничої допомоги, встановила, що ОСОБА_1 не є адвокатом, який може залучатися до надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідно до Порядку і умов укладення контрактів з адвокатами, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу на постійній основі, та договорів з адвокатами, які надають безоплатну вторинну правову допомогу на тимчасовій основі, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2012 року №8 (далі - Порядок №8). Поряд із цим, ВККС врахувала, що під час співбесіди, обговорюючи критерій «стійкість мотивації», кандидат наголошував на тому, що одним із чинників його мотивації до зайняття посади судді є фінансова стабільність.

Щодо вказаних обставин Комісія в оспорюваному рішенні зазначила, що бере до уваги інформацію про те, що кандидат не залучався до системи безоплатної правничої допомоги, системно декларував незначні доходи, повідомив Комісію про такий характер мотивації, який суперечить попереднім твердженням про послідовну практику надання безкоштовної правової допомоги.

Крім цього, дослідивши відомості, що містяться в ЄДРСР, ВККС констатувала наявність у цьому реєстрі значної кількості судових справ, розглянутих протягом 2022- 2024 років за участю ОСОБА_1 як адвоката. Зокрема, Комісія встановила наявність 163 судових рішень, винесених протягом 2022 року, у яких ОСОБА_1 зазначено захисником або ж законним представником. За цей рік кандидат задекларував 38 200 грн доходу від адвокатської діяльності. У цьому контексті ВККС зазначила, що враховує виключно інформацію про судові справи, у яких ухвалювались рішення із згадкою про ОСОБА_1 як адвоката, однак оминає увагою і не досліджує всю юридичну практику кандидата, що очевидно мала місце. Проте, навіть такі обмежені відомості щодо обсягу наданої правової допомоги, на переконання Комісії, суттєво дисонують із задекларованим доходом.

Вказане стало підставою для зменшення Комісією у складі колегії балів кандидата за критерієм професійної етики та доброчесності на 15 балів за показником «Чесність». Вирішуючи це питання у пленарному складі, ВККС дійшла висновку, що сукупність наведених обставин обумовлює обґрунтований сумнів її членів в чесності кандидата щодо декларування власного доходу.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що, на його думку, цей «сумнів» не підкріплений конкретним аналізом наданих ним доказів та пояснень, що є прямим порушенням вимог щодо «усебічного, повного та об`єктивного розгляду усіх матеріалів». Позивач підтвердив, що задекларував чистий прибуток від здійснення адвокатської діяльності у зазначених сумах (в 2022 році - 38 200 грн, у 2023 році - 42 350 грн, у 2024 році - 43 359 грн) за вирахуванням всіх витрат та сплачених податків. Водночас, зауважив, що окрім доходів (прибутку) від адвокатської діяльності має дохід від здійснення науково- викладацької діяльності в ДУ «Житомирська політехніка». Зокрема, згідно з наявними у Комісії деклараціями, від такої діяльності за 2022 рік позивач отримав 132 176 грн, в 2023 році - 187 548 грн, а в 2024 році - 279 311 грн. Поряд із цим позивач наголосив, що дохід сім`ї складається не лише з його доходу, а і доходу дружини, а саме, відповідно до тих же декларацій, дружина від ДУ «Житомирська політехніка» отримала: в 2022 році - 246 442 грн, в 2023 році - 315 732 грн, а в 2024 році - 449 699 грн. Позивач стверджує, що надав вичерпні пояснення та підтверджуючі документи щодо джерел формування його майнового стану та здійснених витрат, щодо структури його доходів та доходів його дружини (включаючи заробітні плати в ДУ «Житомирська політехніка», дохід від адвокатської діяльності та використання спільного бюджету), проте Комісія, формулюючи свій висновок, виявила упередженість, не відобразила та не врахувала усіх наявних у матеріалах досьє доказів щодо доходів дружини та його доходів як викладача, хоча відповідні декларації були надані до Комісії. зазначене, на думку позивача, також свідчить про неповний та необ`єктивний розгляд наданих доказів Комісією.

Надаючи оцінку доводам позивача, Суд акцентує увагу на тому, що за змістом оскаржуваного рішення, обставини, якими Комісія мотивувала наявність у неї обґрунтованого сумніву в чесності кандидата, стосується не рівня майнового стану позивача загалом та можливості правомірного його формування за рахунок усіх задекларованих доходів, отриманих із законних джерел, а саме задекларованих доходів від здійснення адвокатської діяльності в означений період. Комісія чітко вказала, що оминає увагою всі інші види юридичної практики позивача в цьому контексті.

Зокрема, в ході співбесіди, Комісія з`ясувала, що позивач не був чесним, стверджуючи про послідовну практику надання безоплатної правової допомоги, та, з огляду на відомості, які містяться на вебсайті системи безоплатної правничої допомоги, встановила, що ОСОБА_1 не є адвокатом, який може залучатися до надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідно до Порядку №8.

У позовній заяві позивач мотивів на спростування цих висновків Комісії не навів та доказів, які б доводили їх хибність не надав. З досліджених судом матеріалів встановлено наявність копій договорів про надання правничої допомоги за вказаний період, умовами яких передбачалося здійснення оплати та встановлювалася відповідальність (пеня) у випадку порушення цієї умови (т.2, а.с. 228- 231, 233 (зворот)- 235, т.3, а.с.15-16, 22-25). Копій договорів про надання безоплатної правничої допомоги за цей період позивач не надав і матеріали справи таких не містять.

У поєднанні з наведеним, іншим аспектом було те, що задекларований позивачем від адвокатської діяльності дохід у співвідношенні до кількості судових рішень, у яких, за наявною в ЄДРСР інформацією, його зазначено захисником або ж законним представником, здатні викликати обґрунтований сумнів у правдивості повідомлених кандидатом із цього приводу обставин. Як приклад, Комісія встановила наявність 163 таких судових рішень, винесених протягом 2022 року, при декларуванні позивачем за вказаний рік лише 38200 грн доходу від здійснення адвокатської діяльності (т.3, а.с.64-69, а.с.75 (зворот)). Позивач на спростування цих висновків Комісії аргументів щодо співставності розглянутих за його [як представника / захисника] участі справ із задекларованим від зайняття адвокатською діяльністю доходом, не навів. Вказані ж ним доводи щодо неврахування Комісією його доходу та доходу його дружини (включаючи заробітні плати в ДУ «Житомирська політехніка», дохід від адвокатської діяльності та використання спільного бюджету), недослідження доказів із цього приводу, не спростовують того обґрунтованого сумніву членів ВККС, про який ідеться в спірному рішенні.

Таким чином, Суд вважає, що Комісія, реалізуючи свої дискреційні повноваження щодо оцінки відповідності позивача критерію доброчесності та професійної етики, обґрунтувала свої висновки щодо сумніву в чесності кандидата у вказаному аспекті декларування власного доходу. Суд не має підстав вважати висновки відповідача щодо зазначених обставин довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів.

Ще одна обставина, на підставі якої Комісія констатувала обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата показнику «Чесність», стосувалася придбання його дружиною автомобіля «Nissan Rogue» 2018 року випуску за 3000 грн.

Колегія суддів зауважує, що ці обставини (щодо факту купівлі-продажу автомобіля за вказаною ціною) не є спірними та підтверджуються матеріалами справи (т.4, а.с.167, 181).

Комісія вважала, що відомості стосовно обставин вказаного правочину та вартості аналогічних автомобілів, які містяться у відкритих джерелах, можуть викликати у стороннього спостерігача обґрунтований сумнів у дійсності вказаної суми.

Досліджуючи ці обставини, ВККС у пленарному складі встановила, що за інформацією з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, зазначений автомобіль був ввезений на територію України з-за кордону та перебував у власності продавця менше двох місяців. Водночас згідно з наданими ГРД відомостями вказаний продавець здійснював систематичну діяльність з купівлі-продажу транспортних засобів. Зазначені обставини кандидат підтвердив у своїх письмових поясненнях.

Позивач під час співбесіди повідомив, що низька вартість автомобіля обумовлена тісними соціальними зв`язками його дружини з продавцем автомобіля, проте, відповідаючи на запитання членів Комісії, зазначив, що він та його дружина не проводили дозвілля разом із зазначеним продавцем, зокрема не святкували спільно свят, не зустрічались сім`ями тощо. Комісія в спірному рішенні зазначила, що не встановила, а кандидат не повідомив про такі обставини, які б свідчили про дійсно настільки тісні відносини між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля, що обумовили б суттєве зниження ціни автомобіля.

На переконання ВККС, характер підприємницької діяльності продавця, термін перебування автомобіля у його власності та безпосередньо сама ціна є відповідними та достатніми фактичними даними, які є переконливими для звичайної розсудливої людини, а отже, слугують підставою для виникнення обґрунтованого сумніву щодо справжньої ціни продажу транспортного засобу. Сам кандидат не надав Комісії пояснень чи документів, які б у достатній мірі могли спростувати такий сумнів.

Водночас Комісія взяла до уваги, що відповідний правочин уклав не сам кандидат, а його дружина, що може свідчити про певне обмеження можливості ОСОБА_1 контролювати процес укладання договору.

Із цих міркувань Комісія у пленарному складі погодилася з висновками Комісії у складі колегії №3 про те, що наявні підстави для виникнення обґрунтованого сумніву щодо справжньої ціни продажу транспортного засобу та поряд із цим вказала на наявність сукупності фактів та обставин, викладених у висновку ГРД, які ставлять під сумнів чесність кандидата не лише при набутті вказаного автомобіля, а й під час співбесіди з членами Комісії у пленарному складі.

Зокрема, кандидат підтвердив, що продавець зазначеного автомобіля «Nissan Rogue» є давнім знайомим його дружини та займається підприємницькою діяльністю пов`язаною з купівлею автомобілів на аукціонах США з метою подальшої реалізації їх в Україні. Також пояснив, що його дружині вказаний автомобіль було запропоновано у безоплатне користування, проте вона відмовилась від пропозиції та запропонувала укласти договір купівлі-продажу за «символічну» ціну - 3 000 грн. За змістом оскаржуваного рішення, під час співбесіди член Комісії ОСОБА_2 задав кандидату питання: «Ну я так розумію, що Ви усі ці дії здійснили у зв`язку з тим, що Ви самі розумієте, що ціна, очевидно, не відповідає вартості автомобіля?», на що кандидат надав відповідь: «Звичайно, автомобіль вісімнадцятого року, він не може коштувати 3 000 гривень». Кандидат наполягав на тому, що вказаний автомобіль є особистою приватною власністю його дружини, оскільки вона набула автомобіль без його відома, проте підтвердив, що в цей період він разом з дружиною здійснювали пошук автомобіля з метою придбання.

Оцінюючи вказані обставини з урахуванням наданих позивачем під час співбесіди пояснень, Комісія зважила на те, що продавець є підприємцем, який систематично займається комерційним продажем автомобілів, зокрема ввезених із США, тож за такого профілю діяльності, передача автомобіля у безоплатне користування, на думку ВККС, є малоймовірною, тим більше - за відсутності справді тісних особистих стосунків, які кандидат не зміг довести належними доказами. Визнання ж самим кандидатом факту, що ціна не відповідає дійсності, ставить під сумнів дійсність самого правочину. Формальне укладення договору купівлі-продажу за 3000 грн (уникаючи оформлення договору дарування), на думку ВККС, виглядає як спроба надати уявно правомірну форму реальній передачі майна за умов, що не відображені в договорі. ВККС також поставила під сумнів стверджувану кандидатом необізнаність про придбання автомобіля дружиною, зважаючи, зокрема, на спільність побуту, ведення сімейного бюджету та суттєвість правочину (зазначений автомобіль набуто замість проданого напередодні єдиного сімейного автомобіля).

Із цих міркувань ВККС дійшла висновку, що правочин має ознаки удаваного (у значенні частини першої статті 235 Цивільного кодексу України), а дії кандидата - принаймні його мовчазна згода - відповідно спрямовані на приховування реальної вартості придбання автомобіля.

Послуговуючись наведеним, ВККС констатувала наявність обґрунтованого сумніву у чесності кандидата під час співбесіди.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що «сумнів», про який зазначає Комісія, не підкріплений конкретним аналізом наданих ним доказів та пояснень, що є прямим порушенням вимог щодо «усебічного, повного та об`єктивного розгляду усіх матеріалів». Позивач пояснив, що 10 вересня 2022 року його дружина та ОСОБА_3 за погодженням між собою оформили договір купівлі-продажу автомобіля («Nissan Rogue», 2018 року випуску) за дійсну та реальну суму 3000 грн, при цьому вони домовились, що у випадку закінчення воєнного стану, у разі задовільного матеріального стану дружини і у разі бажання на це ОСОБА_3 як продавця, дружина можливо ще доплатить певну суму за автомобіль (конкретна сума та умови не встановлювались). Також домовились, що повернуться до цього питання після закінчення воєнного стану та бойових дій в Україні. Позивач наголосив, що на цей час ОСОБА_3 не має претензій до його дружини щодо продажу вказаного автомобіля. Позивач стверджує, що на день купівлі транспортного засобу йому не було відомо, що його було придбано за 3000 грн, про вказані обставини він дізнався у другій половині вересня 2022 року. Крім цього, вказує, що суму в розмірі 3000 грн сплатила його дружина з її особистих коштів. Таким чином, цей автомобіль є приватною власністю його дружини, що позивач засвідчив у нотаріуса 08 листопада 2022 року.

Крім цього, позивач акцентував увагу на тому, що факт купівлі його дружиною зазначеного автомобіля мав місце до оголошення конкурсу. Водночас позивач жодним чином не намагався приховати вказані обставини та відкрито зазначив про них в мотиваційному листі, а в січні 2024 року звернувся з листом до НАЗК з метою пояснити цю ситуацію. Крім цього, у березні 2024 року було проведено експертну оцінку автомобіля «Nissan Rogue», 2018 року випуску, згідно з висновком експерта його ринкова вартість становить 433 417,49 грн, тож у деклараціях за 2023 та 2024 роки позивач указував саме таку вартість.

Окремо позивач наголосив на тому, що не існує жодних чинників, які б обмежували його дружину та продавця автомобіля у встановленні ціни договору в розмірі 3000 грн, яка влаштовувала і влаштовує його сторони.

Отже, позивач, на його переконання, надав вичерпні пояснення та підтверджуючі документи щодо факту придбання вказаного автомобіля, проте Комісія, формулюючи свій висновок, виявила упередженість та не врахувала усіх наявних у матеріалах досьє доказів щодо даного факту та його пояснень. Це призвело до помилкового висновку Комісії щодо його кандидатури, що, у свою чергу, обумовило необґрунтовані «сумніви». Це, на думку позивача, свідчить про неповний та необ`єктивний розгляд Комісією наданих ним доказів.

Надаючи оцінку аргументам позивача, колегія суддів враховує, що як на момент проведення співбесіди, так і на час розгляду справи, у ВККС не було інформації про визнання цього договору купівлі-продажу нікчемним, недійсним або удаваним.

Разом із цим, надані позивачем пояснення не спростовують ключової обставини, покладеної в основу висновку ВККС в цій частині, а саме, позаяк ідеться саме про договір купівлі-продажу транспортного засобу (а не договір дарування, безоплатного користування тощо), укладений з особою, підприємницька діяльність якої полягає в купівлі транспортних засобів за кордоном з метою подальшої реалізації в Україні, сумнів у дійсності (реальності) вартості придбання автомобіля «Nissan Rogue» 2018 року випуску за 3000 грн, є цілком очевидним для стороннього спостерігача, навіть з урахуванням наведених позивачем обставин, а головне, - є безумовно очевидним і для самого позивача, що він фактично визнав під час співбесіди. Наведені позивачем мотиви вказують на намагання виправдати ситуацію, що склалася, а подекуди й виправити її, однак жодним чином не доводять свавільності висновків відповідача.

Зокрема, Комісія, досліджуючи під час співбесіди вказані обставини, задавала позивачеві питання, на які отримувала відповіді, яким надана оцінка з урахуванням внутрішнього переконання кожного члена Комісії у пленарному складі.

На думку колегії суддів, Комісія в цій частині обґрунтувала свої висновки, навівши аналіз обставин, виклавши міркування, якими вона керувалася, та ухваливши рішення за наслідками поіменного голосування (шість проти дев`яти членів ВККС), водночас Суд не може переоцінювати надану відповідачем оцінку за своїм внутрішнім переконанням.

Верховний Суд у своїй судовій практиці звертав увагу на те, що ціль співбесіди полягає у встановленні обставин, які необхідні (мають значення) для оцінювання кандидата на відповідність посаді судді. З`ясування обставин, на які посилається кандидат і від яких може залежати рішення про рекомендацію його на посаду, відповідає цілям співбесіди, а тому Комісія повинна вжити відповідних заходів задля цього, зокрема надати кандидату можливість підтвердити свої доводи щодо таких обставин, щоб виключити ймовірність ухвалення рішення на підставі помилкових фактів.

Суд визнає, що з огляду на вимогу доброчесності від особи, яка прагне зайняти посаду судді, очікується уважність щодо розкриття інформації про себе під час участі у відповідному конкурсі, а також чітка, логічна та послідовна позиція в дотриманні правових норм при заповненні документів, які передбачені процедурою конкурсу. Не менш важливе значення має характер допущених кандидатом на посаду судді помилок в оформленні поданих ним документів.

Викладені в позовній заяві ОСОБА_1 аргументи, наявні у справі докази засвідчують, що позивач не заперечує обставин, оцінка яких Комісією лягла в основу спірного рішення, але висловлює незгоду із самою оцінкою цих обставин ВККС, вважаючи, що наведені Комісією мотиви не можуть слугувати підставою для висновку про наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності.

Оцінюючи доводи позовної заяви, колегія суддів вважає, що викладені у спірному рішенні Комісії висновки щодо обставин у справі не є довільними чи нераціональними, вони підтверджені доказами і не є помилковими щодо фактів. Досліджуючи ці обставини у сукупності, Комісія дійшла висновку про наявність обґрунтованого сумніву у відповідності ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики і, як наслідок констатувала, що він не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді. Такий висновок не видається свавільним чи необґрунтованим і не виходить за межі виключної дискреції Комісії оцінювати кандидатів.

На думку колегії суддів, викладені в оскаржуваному рішенні висновки про наявність обґрунтованого сумніву у відповідності кандидата ОСОБА_1 на посаду судді критерію доброчесності не виходили за межі цього поняття з урахуванням тих його змістових елементів, які визначені нормами національного законодавства та практикою, міжнародними актами, які застосовуються адміністративним судом як джерела права під час розгляду адміністративної справи відповідно до статті 7 КАС України.

У розглядуваному випадку, зміст оспорюваного рішення вказує на те, що Комісія у пленарному складі ретельно дослідила обставини щодо недекларування позивачем офісного приміщення, сумнівністю задекларованого кандидатом доходу від адвокатської діяльності та вартості купівлі його дружиною автомобіля. На підставі дослідження сукупності цих трьох епізодів, Комісія в пленарному складі мотивувала наявність обґрунтованого сумніву у відповідності позивача критерію доброчесності і професійної етики як вирішальної підстави визнання його таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.

У вимірі спірних правовідносин, які склались за участю сторін цієї справи, звертає на себе увагу та обставина, що зі змісту спірного рішення достеменно зрозуміло якому саме з визначених частиною дев`ятою статті 69 Закону № 1402-VIII складових критерію доброчесності (як-то незалежність, чесність, неупередженість, непідкупність, сумлінність, дотримання етичних норм, бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті, законність джерел походження майна, відповідність рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідність способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу), на думку ВККС, не відповідає позивач.

Комісія у спірному рішенні навела чіткі і конкретні факти, які зі всією очевидністю здатні породжувати обґрунтований сумнів у відповідності позивача зазначеним складовим критерію доброчесності та професійної етики (зокрема за показниками «Чесність» і «Сумлінність»).

Щодо посилання позивача на те, що Комісією не враховано всі його аргументи та надані докази, Суд звертає увагу на те, що відсутність у оскаржуваному рішенні Комісії покликання на певні обставини не свідчить про те, що вказані обставини не були враховані під час ухвалення рішення.

Зміст спірного рішення засвідчує також, що під час проведення співбесіди з ОСОБА_1 йому були забезпечені усі передбачені законом процедурні права та гарантії і перешкод у їх реалізації Комісія не створювала.

Водночас позивач з покликанням на об`єктивні обставини та докази, які б їх підтверджували, не зміг надати достатньо аргументованих пояснень, які б спростовували встановлені Комісією факти, покладені в основу оскаржуваного рішення. Норми, якими Комісія керувалась під час його прийняття, були чіткими і зрозумілими, прогнозованими у застосуванні та відповідали критерію якості закону, не надавали їй необмежених повноважень, чітко окреслювали межі наданої Комісії дискреції, за які відповідач не вийшов.

Отже, наведені у позовній заяві доводи, на які спирався позивач, обґрунтовуючи протиправність спірного рішення Комісії, не підтвердилися під час судового розгляду.

Як підсумок, Суд вважає, що рішення від 17 вересня 2025 року №410/ас-25 про визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді, Комісія ухвалила на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд не має підстав констатувати невідповідність цього рішення вимогам, передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, доводи і аргументи позивача законності висновків Комісії не спростовують.

Таким чином, ураховуючи межі заявлених позовних вимог, спираючись на системний аналіз наведених положень законодавства та наявних у справі матеріалів, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявленого адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення. Суд вважає, що надав відповідь на всі доводи сторін, які можуть вплинути на правильність вирішення цього публічно-правового спору.

Судові витрати

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відсутні.

Керуючись статтями 2, 22, 241- 243, 246, 250, 255, 262, 266, 295 КАС України, Верховний Суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03 лютого 2026 року

___________________

___________________

___________________

___________________

___________________

А.Г. Загороднюк

М.В. Білак

Л.О. Єресько

І.В. Желєзний

В.Е. Мацедонська

Судді Верховного Суду