Справа № 400/187/26
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 р.м. ОдесаСправа № 400/187/26

Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т.О. Дата і місце ухвалення: 08.01.2026р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2026 року про відмову в забезпеченні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо внесення та утримання у реєстрі «Оберіг» відомостей про «розшук» без наявності підстави такого «розшуку», без належного документального підтвердження повідомлення та без вручення відповідних документів, а також щодо передачі та надання доступу Національній поліції до відомостей про «розшук» (у частині, що створює підстави для доставлення/супроводу до ТЦК) при відсутності належних правових підстав;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 вилучити відомості про «розшук» ОСОБА_1 у реєстрі «Оберіг» та припинити відображення таких відомостей у «Резерв+», а також припинити надавати доступ Нацполіції до таких відомостей, як підстави для доставлення позивача.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просив:

- заборонити ІНФОРМАЦІЯ_4 до вирішення справи по суті утримувати та поширювати (передавати, надавати доступ) Нацполіції відомості про «розшук» ОСОБА_1 , як підставу для доставлення/супроводу до ТЦК; вносити повторно/додатково відомості про «розшук» позивача з тотожних підстав («неявка», «не пройшов ВЛК», «для складання протоколу» тощо) без належного документального підтвердження та без вручення позивачу відповідних документів;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 тимчасово (на час розгляду справи): призупинити дію/застосування відомостей про «розшук» позивача у реєстрі «Оберіг» (шляхом встановлення статусу, що блокує використання для заходів доставлення/супроводу), та/або здійснити технічні дії, що унеможливлять застосування «розшуку» до позивача;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 невідкладно направити до ГУНП в Миколаївській області повідомлення про заборону використання відомостей «Оберіг» щодо «розшуку» позивача, як підстави для доставлення/супроводу, до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Вимоги поданої заяви позивач обґрунтовував тим, що 24.12.2025р. у застосунку «Резерв+» відображено сповіщення «Вас розшукує ТЦК та СП щоб скласти протокол». Наявність такого статусу призводить до реального і невідкладного ризику: фактичного доставлення/супроводу позивача працівниками поліції до ТЦК; обмеження свободи пересування без судового рішення; примусового проходження процедур (в т.ч. ВЛК) у стислі строки, що унеможливить ефективний судовий захист, а наслідки будуть фактично невідворотними. Відповідач відмовляється надати письмове обґрунтування та документи, які є підставою «розшуку», не відповідає на адвокатський запит у строк. А відтак, невжиття заходів забезпечення позову створює ситуацію, коли рішення суду у майбутньому може стати формальним та неефективним, оскільки права ОСОБА_1 можуть бути порушені до розгляду справи по суті.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати ухвалу від 08.01.2026р. та задовольнити подану ним заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом:

- заборони відповідачу та іншим особам, що діють за його зверненням, вчиняти дії, спрямовані на примусове доставлення (привід) позивача до ТЦК та ініціювання такого приводу чи затримання виключно на підставі статусу «в розшуку» до набрання законної сили рішенням у справі;

- заборони відповідачу вчиняти дії щодо передачі/надання доступу/використання відомостей «розшуку», які підстави для доставлення (п.2 ст.151);

- заборони іншим особам (ГУНП в Миколаївській області, підрозділам поліції) вчиняти дії щодо доставлення/супроводу на підставі цих відомостей до вирішення спору (п.4 ст.151);

- заборони вчинення будь-яких дій щодо примусового доставлення позивача та/або утримання на підставі такого статусу, а саме: «у розшуку».

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову судом першої інстанції не враховано, що щодо ОСОБА_1 в інформаційній системі «Резерв+» існує активний статус «Вас розшукує РТЦК та СП», що свідчить про те, що механізм міжвідомчої взаємодії з поліцією вже запущений і ризик примусового реагування є реальним. До того ж, відповідний ризик не є абстрактним, оскільки застосування до ОСОБА_1 примусових заходів у зв`язку з мобілізаційними питаннями вже мало місце. Попередній контакт з працівниками РТЦК та поліції завершився подіями, відомості про які внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення. А відтак, висновок суду першої інстанції про відсутність реальних ризиків є передчасним і необґрунтованим.

Також, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції фактично звів критерій ризику до вимоги довести наперед факт майбутнього затримання, що суперечить правовій природі інституту забезпечення позову, який передбачає оцінку ймовірності та реальності загрози, а не її фактичне настання. Крім того, суд не здійснив належної оцінки зв`язку запитуваних заходів із предметом спору, їх співмірності та тимчасового характеру, балансу приватних та публічних інтересів. Запитувані заходи не спрямовані на вирішення спору по суті, а мають на меті тимчасово зупинити реалізацію найбільш шкідливих наслідків спірного статусу до ухвалення рішення по суті, забезпечивши реальність і ефективність майбутнього судового захисту.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що наявність статусу «розшук ТЦК» впливає на можливість нормально працювати та здійснювати підприємницьку діяльність, спричиняє ризик зриву виконання умов державного гранту «Грант на власну справу», має вплив на сімейні обставини (щоденний догляд за матір`ю, забезпечення її базових життєвих потреб), викликає ризик при кожній поїздці в місто, проїзд через блокпост, викликає постійний стрес і тривогу, як чинники зниження працездатності та погіршення здоров`я. Такі обставини мають бути враховані судом у контексті принципу пріоритету прав людини та обов`язку держави діяти пропорційно при втручанні у права особи.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Частинами 1, 2 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову (ч.4 ст.150 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Водночас, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, перевіряє чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду в майбутньому. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Предметом спору у даній справі є оскарження ОСОБА_1 дій ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо внесення до реєстру «Оберіг» та відображення у ньому відомостей про статус позивача як такого, що перебуває у розшуку, а також щодо передачі та надання доступу Національній поліції до відомостей про «розшук» ОСОБА_1 , у частині, що створює підстави для доставлення/супроводу до ТЦК.

Відмовляючи в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 просить забезпечити позов у спосіб, не передбачений ст.151 КАС України. При цьому, суд звернув увагу, що позивач не надав доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, які в подальшому можуть привести до того, що рішення суду може стати формальним і неефективним. Позивач, також, не надав суду доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість поданої заяви та відсутність підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Положеннями процесуального закону передбачено конкретні умови і підстави для застосування судом заходів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути нерозривно пов`язані з предметом позову і правами, про судовий захист яких іде мова, а заява, подана в порядку вказаних статей КАС України, повинна містити належні обґрунтування необхідності застосування таких процесуальних повноважень з поданням на їх підтвердження належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.

Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас, для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині другій статті 150 КАС України.

Слід відмітити, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Як вбачається з матеріалів справи, звернення заявника до суду із відповідною заявою обумовлено прагненням зупинити дію запису про розшук ОСОБА_1 у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, інформаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України», законність чи протиправність внесення якого є предметом дослідження за результатами судового розгляду.

Задоволення цієї заяви про вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, який просить заявник, на думку колегії суддів, призведе до фактичного вирішення позовних вимог позивача без розгляду справи по суті позовних вимог.

Порушення правил військового обліку - це невиконання або неналежне виконання встановлених законодавством вимог щодо реєстрації, оновлення даних та виконання обов`язків військовозобов`язаними, призовниками, а також резервістами. Такі дії можуть виражатися у непостановці на облік, несвоєчасному оновленні даних, ухиленні від медичних оглядів чи військової служби, а також у порушеннях з боку роботодавців тощо. У разі виявлення порушення особою правил військового обліку така особа підлягає притягненню до адміністративної відповідальності.

У даному випадку дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо звернення до органу Національної поліції України про розшук, затримання та доставлення позивача не є очевидно протиправними, оскільки здійснюються в межах повноважень даного органу, визначених Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022р. №1487.

Так, відповідно до п.79 Порядку №1487, районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції (у разі неможливості складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення) для доставлення осіб, які скоїли адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому ця особа перебуває (повинна перебувати) на військовому обліку, з урахуванням вимог абзацу третього пункту 56 цього Порядку.

Після отримання такого звернення органи поліції здійснюють розшук та доставлення особи до ТЦК та СП для складення протоколу про вчинення адміністративного правопорушення.

Отже, відмітка в електронному військово-обліковому документі про порушення правил військового обліку означає, що ТЦК звернувся до органів поліції щодо доставлення громадянина за вчинення адміністративного правопорушення для складення протоколу про вчинення адміністративного правопорушення та можливого притягнення до відповідальності.

Сам по собі факт відображення в електронному військово-обліковому документі «Резерв+» даних щодо порушення позивачем правил військового обліку та розшук його ТЦК не вказує на очевидність протиправних дій відповідача. Посилання позивача на те, що відносно нього відповідач може прийняти рішення про затримання та доставлення до ТЦК, що порушить його права на свободу пересування, носить характер припущення та не підтверджене належними, достовірними та достатніми доказами.

Наведені ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову аргументи про можливе затримання на цій стадії судового процесу не дають підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Водночас, суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, що ймовірно можуть бути порушені у майбутньому, а можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Сама ж лише незгода позивача із діями суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені заявником обставини не є обґрунтованими для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову визначеним заявником шляхом, оскільки матеріали заяви про забезпечення позову не містять об`єктивних доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливості захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів.

Сама лише незгода позивача із рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання таких протиправними не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову судом не встановлено факту існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення у цій справі, або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або необхідності докладання значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів під час виконання у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача (заявника).

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду про відмову в задоволенні його заяви, а тому підстав для задоволення скарги та скасування ухвали суду першої інстанції від 08.01.2026р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 03 лютого 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук