Справа № 560/11005/25
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/11005/25

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Матущак В.В.

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

03 лютого 2026 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)", в якому просив:

1. Визнати протиправними дії адміністрації Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" щодо систематичного, безпідставного та багаторазового застосування команди "лицем до вікна, руки за спину" під час щоденних візуальних перевірок у камерах, без входження працівників до камер та належного правового обґрунтування.

2. Зобов`язати адміністрацію ДУ "Замкова ВК (№ 58)" припинити застосування вказаної команди у випадках, коли: не здійснюється фізичне входження до камери; не відкриваються внутрішні двері або решітки; не існує конкретних індивідуальних ризиків або безпекових підстав щодо особи, яка утримується; відсутній письмовий нормативний акт, який би прямо передбачав таку процедуру.

3. Зобов`язати адміністрацію установи надати інформацію про: наявність або відсутність внутрішніх наказів, розпоряджень, інструкції щодо застосування вказаної команди; реквізити, дати, підписантів і погоджувальні органи, відповідних актів; правову, природу та підставу для застосування цієї команди в контексті візуального огляду камер.

4. Визнати порушення адміністрацією установи прав позивача, а саме: статті 28 Конституції України (право на повагу до гідності); частин 1, 2, 8, 9, 102 Кримінально-виконавчого кодексу України; статей 3, 6, 8, 13 та 14 Європейської конвенції з прав людини.

5. Стягнути з державного бюджету України компенсацію моральної шкоди в розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень, завданої внаслідок: системного принизливого поводження у формі щоденних примусових команд; багаторічного психологічного тиску, дегуманізації та емоційного виснаження; повної відсутності ефективного національного захисту та правової реакції на звернення.

6. Визнати адміністративну практику, що склалася, несумісною з принципом поваги до людської гідності, закріпленим у міжнародному та національному праві, а також з основоположними стандартами виконання покарань, визначеними актами Ради Європи, практикою ЄСПЛ та положеннями Конституції України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відбуває покарання в Державній установі "Замкова виправна колонія (№58)". Вказує, що систематичне, безпідставне та багаторазове застосування команди "лицем до вікна, руки за спину" під час щоденних візуальних перевірок у камерах, без входження працівників до камер та належного правового обґрунтування створює стан приниження та порушення конституційних прав позивача та негативно впливає на його емоційний та фізичний стан, призводить до роздратованості і т.ін. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та відшкодувати завдану такими протиправними діями відповідача моральну шкоду.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказує, що він звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» про захист моїх прав у зв`язку із систематичним застосуванням адміністрацією установи команди «лицем до вікна, руки за спину» під час щоденних поіменних (візуальних) перевірок у камері. Ключовим аспектом предмета спору з мого боку є те, що зазначена команда надається саме під час перевірок, які здійснюються як візуальний контроль без входження працівників установи до камери. Цей факт є безспірним та зафіксований самим судом першої інстанції у рішенні Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.12.2025 у справі №560/11005/25, де прямо зазначено, що мова йде про «щоденні візуальні перевірки у камерах, без входження працівників до камер» (розділ І «Стислий виклад позицій сторін», пункт 1 щодо змісту моїх позовних вимог).

Наполягає на тому, що протягом майже чотирнадцяти років ця команда застосовується до мене автоматично, щодня мінімум двічі, як усталена адміністративна практика, яка не має характеру разового заходу безпеки, а є формою системного психологічного тиску та приниження. Мені щоразу демонстративно наказують відвернутися лицем до вікна І завести руки за спину, попри те, що працівники установи не заходять до камери, не здійснюють жодних контактних дій і фактично обмежуються візуальним контролем через зачинені двері. За таких обставин спірна команда набуває не функціонального, а реалізованого характеру, спрямованого на підкреслення підпорядкованості та знецінення людської гідності.

Вказує, що його правова позиція ґрунтується на принципі правової визначеності та передбачуваності втручання у права людини, особливо в умовах повної ізоляції. Якщо чинний нормативно-правовий акт чітко визначає порядок проведення перевірки довічно засуджених, адміністрація установи не має права шляхом розширеного тлумачення або посилання на абстрактні міркування безпеки «дописувати» додаткові елементи примусу, які не передбачені цим порядком. Суд першої інстанції у своєму рішенні й сам зазначив, що перевірка довічно засуджених проводиться «з відкриванням перших дверей камер та шикуванням засуджених», а також прямо визнав, що відповідна процедура закріплена у пункті 2 розділу VII Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань. Саме тому для цієї справи визначальним є те,-що спеціальна норма ПВР щодо перевірки довічно засуджених має імперативний та вичерпний характер стосовно обов`язкових дій під час перевірки, а будь-яке нав`язування додаткових вимог, зокрема пози «лицем до вікна, руки за спину», за відсутності входження до камери є прямим виходом за межі повноважень і порушенням вимоги діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, відповідно до статті 19 Конституції України.

27.01.2026 року на адресу суду надійшов відзив від Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)". У поданому відзиві представник відповідача вказує, що згідно зі ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Щодо твердження апелянта про не ознайомлення його з нормативними актами, які б регламентували необхідність застосування команди «лицем до вікна, руки за спину» під час перевірок засуджених повідомляємо, що обмеження доступу до інформації, яка міститься, зокрема, у наказі №30/5-ДСК, здійснено з урахуванням вимог частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», згідно з якими обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Частиною восьмою статті 6 зазначеного Закону передбачено, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Тому, не заслуговує на увагу та не відповідає дійсності твердження апелянта про те, що застосування до нього команди «лицем до вікна, руки за спину» створює стан приниження та порушення конституційних прав, а також твердження на відсутність правових підстав застосування такої команди. Оскільки, команда «лицем до вікна, руки за спину» застосовується персоналом установ виконання покарань та слідчих ізоляторів для забезпечення безпеки, контролю поведінки засуджених (осіб, узятих під варту), а також при проведенні обшуку чи огляду. Підставами для застосування такої команди є необхідність забезпечення особистої безпеки персоналу та інших осіб, запобігання нападу, втечі або знищенню речових доказів, а також підготовка до проведення обшуку або огляду.

Вказує, що вимога щодо стягнення моральної шкоди в сумі 300 000,00 грн. не відповідає вимогам ст. 23 ЦК України. Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В даному випадку державною установою по відношенню до позивача не було порушено його прав, установа діяла в межах повноважень та згідно чинного законодавства.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач, засуджений ОСОБА_1 , відбуває покарання в державній установі "Замкова виправна колонія (№58)" у вигляді довічного позбавлення волі та утримується у секторі дія тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_1 ознайомлений з вимогами Кримінально-виконавчого кодексу України, Кримінального процесуального кодексу України, Кримінального кодексу України та нормативно-правових актів, що регламентують порядок та умови відбування покарань засудженими до позбавлення волі та з внесеними змінами до них.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо систематичного, безпідставного та багаторазового застосування команди "лицем до вікна, руки за спину" під час щоденних візуальних перевірок у камерах, без входження працівників до камер та належного правового обґрунтування, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог позивача, відтак і відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Статтею 2 КВК України визначено, що кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 3 КВК України встановлено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань (стаття 5 КВК України).

Основи правового статусу засуджених визначає стаття 7 КВК України, відповідно до якої держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Дискримінація засуджених за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками забороняється.

Відповідно до абзаців 1, 3 частини 3 статті 107 КВК України засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок , умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідпосин з іншими засудженими, персоналом колоні, та іншими особами; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України 28.08.2018 №2823/5 (далі - Правила), які обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

Відповідно до частини 1 статті 9 КВК України засуджені зобов`язані.

- виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб;

- виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації;

- ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи покарань, а також до інших засуджених;

- з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації.

Режим у виправних і виховних колоніях, відповідно до частини 1 статті 102 КВК України, це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених, постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу, роздільне тримання різних категорій засуджених і персоналу; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії, зміну умов тримання засуджених.

Так, з матеріалів справи встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , відбуває покарання в державній установі "Замкова виправна колонія (№58)" у вигляді довічного позбавлення волі та утримується у секторі дія тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі.

Порядок організації та здійснення нагляду за засудженими, у тому числі з попередження і припинення з їх боку протиправних дій, забезпечення безпеки осіб, які перебувають на території установ виконання покарань, а також повноваження посадових осіб щодо забезпечення нагляду, визначено наказом Міністерства юстиції України від 22.04.2016 №30/5-ДСК (далі - наказ №30/5-ДСК).

Положеннями наказу №30/5-ДСК, зокрема, визначено порядок дій молодшого інспектора чергової зміни при відчиненні дверей камер, а також при проведенні поіменної перевірки засуджених, які тримаються у камерах.

Так, перед відчиненням дверей камери молодший інспектор чергової зміни вимагає від засуджених встати біля протилежної від дверей стіни обличчям до неї, тримати руки в положенні "за спиною" і, переконавшись, що в їх руках відсутні предмети, якими вони можуть заподіяти шкоду здоров`ю особам, які відвідують камеру, наказує засудженим повернутися обличчям до входу і після цього відчинити двері камери.

У дисциплінарному ізоляторі, карцері, приміщенні камерного типу (одиночній камері), дільниці слідчого ізолятора, дільниці посиленого контролю, приміщенні камерного типу виправної колони (сектору) максимального рівня безпеки, секторі середнього рівня безпеки перевірка засуджених проводиться по камерах або жилих приміщеннях. Перевірка проводиться з обов`язковим шикуванням засуджених та відвідуванням камер. Перевірка засуджених до довічного позбавлення волі проводиться з відкриванням перших дверей камер та шикуванням засуджених.

Аналогічні норми стосовно проведення перевірки засуджених передбачені пунктом 2 розділу VII Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань

Щодо не ознайомлення позивача з нормативними актами, які б регламентували необхідність застосування команди "лицем до вікна, руки за спину" під час перевірок засуджених, то колегія суддів зазначає, що обмеження доступу до інформації, яка міститься у наказі №30/5-ДСК, здійснено з урахуванням вимог частини другої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", згідно з якими обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно з частиною 8 статті 6 зазначеного Закону передбачено, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення налається інформація, доступ до якої необмежений.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що твердження позивача про те, що застосування до нього команди "лицем до вікна, руки за спину" створює стан приниження та порушення конституційних прав, а також твердження на відсутність правових підстав застосування такої команди. не відповідає дійсності, оскільки, команда "лицем до вікна, руки за спину" застосовується персоналом установ виконання покарань та слідчих ізоляторів для забезпечення безпеки, контролю поведінки засуджених (осіб, узятих під варту), а також при проведенні обшуку чи огляду. Підставами для застосування є необхідність забезпечення особистої безпеки персоналу та інших осіб, запобігання нападу, втечі або знищенню речових доказів, а також підготовка до проведення обшуку або огляду.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що адміністрація Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" діяла у спосіб та межах чинного законодавства із врахуванням фактичних обставин.

Враховуючи, що в межах досліджуваних правовідносин судом не встановлено протиправних дій відповідача відносно позивача, а позовна вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від позовних вимог про визнання протиправними дій та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного вірного висновку про те, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 5 КАС України регламентоване право на звернення до суду та способи судового захисту, згідно якої визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином беручи до уваги те, що вимога позивача визнати адміністративну практику, що склалася, несумісною з принципом поваги до людської гідності, закріпленим у міжнародному та національному праві, а також з основоположними стандартами виконання покарань, визначеними актами Ради Європи, практикою ЄСПЛ та положеннями Конституції України не передбачена процесуальним законодавством, тому колегія суддів вважає. що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні зазначеної вимоги.

Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Шидловський В.Б.