Справа № 380/11860/25
Суддя: Морська Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 рокусправа № 380/11860/25

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Морської Галини Михайлівни, розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач 1), Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач 2), в якому просить:

визнати протиправною та скасувати постанову від 21.05.2025 №ОПШ 044004 відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн.

Ухвалою від 16.06.2025 відкрите спрощене провадження у справі без виклику сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 травня 2025 року ОСОБА_1 надійшла постанова № ОПШ 044004 від 21.05.2025 відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування до неї адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000,00 грн, винесена за результатами розгляду Акта проведення перевірки вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № АР091981 від 23.04.2025.

Згідно з Актом посадовою особою відповідача 2 проведено рейдову перевірку транспортного засобу Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , водієм якого на момент перевірки був ОСОБА_2 . Як зазначено в Акті, під час перевірки виявлено порушення вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» здійснення водієм вантажних перевезень (трикотажні вироби) за відсутності товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж. Також в Акті вказано, що транспортний засіб Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить ОСОБА_1 .

Під час розгляду Акта, що відбувся 21.05.2025 о 09:00 год в приміщенні відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, позивачка пояснила, що не є автомобільним перевізником, не займається підприємницькою діяльністю, автомобіль позичила родичу для вирішення його особистих питань, а тому не є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт в розумінні Закону і не може нести відповідальність, передбачену абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону.

За результатами розгляду Акта стосовно Позивача винесено постанову № ОПШ 044004 від 21.05.2025 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000,00 грн.

Позивачка вважає, що зазначена постанова прийнята протиправно, з порушенням норм законодавства про автомобільний транспорт та має бути скасована.

Із вказаних підстав просить суд задовольнити позов.

Відповідач надіслав суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позову, мотивуючи тим, що відповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 422, 14 січня 2025 року, на автомобільній дорозі М-10 Львів Краковець 10 км. + 100 м., старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській областях, був зупинений транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який не обладнаний тахографом. У ході рейдової перевірки транспортного засобу було встановлено порушення ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» при здійсненні вантажних перевезень (трикотажні вироби) перевізник не забезпечив водія товарно-транспортною накладною або іншим встановленим законодавством документом на вантаж, автомобіль повна маса якого становить 4600 кг. Не обладнано тахографом відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу передбачений п. 3.3. Наказу МТЗУ № 385 від 24.06.2010р., у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» ч. 1 абз. 3 перевезення вантажів за відсутністю на момент проведення перевірки документів визначених ст. 48 цього Закону. За результатами рейдової перевірки складено Акт № АР 091981.

Пункт 6.1. Положення № 340, передбачає обов`язок автомобільного перевізника використовувати при перевезенні вантажів лише автомобіль, що обладнаний повіреним та діючим тахографом, а водія мати відповідні документи, які підтверджують його використання та повірку. Разом з цим, відповідно до пункту 1.3. Положення №340 Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Згідно свідоцтва № НОМЕР_2 про реєстрацію транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 такий належить ОСОБА_1 . При цьому Позивачем не надано посадовим особам контролюючого органу товарно-транспортну накладну, на підставі якої можна встановити автомобільного перевізника, що є порушенням свого обов`язку, визначеного статтею 48 Закону №2344-ІІІ. Ба більше, Позивачем і до позовної заяви не долучено таку товарно-транспортну накладну, рівно як доказів на підтвердження передання транспортного засобу в користування іншій особі. Отже, наведене у своїй сукупності свідчить про законність застосування до ОСОБА_1 постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № ОПШ 044004 від 21.05.2025 року.

Із вказаних підстав просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивачка надіслала відповідь на відзив, у якій стверджує, що не є автомобільним перевізником, відтак на неї не можуть розповсюджуватись норми статті 48 Закону №2344-ІІІ.

Відповідач надіслав заперечення на відповідь на відзив та зазначив, що відповідно до наведеного у статті 1 Закону №2344-ІІІ визначення, наведеного по тексту вище, автомобільними перевізниками є, зокрема фізичні особи які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. , Тому Позивач, на момент перевірки, в розумінні статті 1 Закону №2344-ІІІ є автомобільним перевізником, тому на неї поширюються вимоги цього Закону щодо наявності законодавчо визначених при здійсненні вантажних перевезень документів і щодо притягнення до відповідальності у разі порушення таких вимог. Доводи Позивача стосовно відсутності статусу суб`єкта господарювання не звільняє від відповідальності, передбаченої Законом №2344-III.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної служби з безпеки на транспорті та її територіальних органів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 20.05.2013 (далі Порядок № 422), 14 січня 2025 року, на автомобільній дорозі М-10 Львів Краковець 10 км. + 100 м., старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській областях, був зупинений транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

За результатами рейдової перевірки складений Акт № АР 091981 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 23.04.2025 року.

У акті зазначено, що під час перевірки виявлено порушення ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» при здійсненні вантажних перевезень (трикотажні вироби) перевізник не забезпечив водія товарно-транспортною накладною або іншим встановленим законодавством документом на вантаж, автомобіль повна маса якого становить 4600 кг. не обладнано тахографом відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу передбачений п. 3.3. Наказу МТЗУ № 385 від 24.06.2010, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» ч. 1 абз. 3 перевезення вантажів за відсутністю на момент проведення перевірки документів визначених ст. 48 цього Закону.

Водій зі змістом акту № АР 091981 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 23.04.2025 ознайомився, копію отримав.

Під час розгляду Акта, що відбувся 21.05.2025 о 09:00 год в приміщенні відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, Позивачка пояснила, що не є автомобільним перевізником, не займається підприємницькою діяльністю, автомобіль позичила родичу для вирішення його особистих питань, а тому не є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт в розумінні Закону і не може нести відповідальність, передбачену абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону.

За результатами розгляду Акта стосовно Позивача винесено постанову № ОПШ 044004 від 21.05.2025 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000,00 грн, згідно якою Позивачем, як автомобільним перевізником, допущено порушення вимог ст. 48 Закону відсутність на момент перевірки товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж, відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Не погодившись із рішенням, позивачка звернулась до суду.

Надаючи оцінку позиціям сторін у справі, суд застосовує наступні правові норми.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статтею 1 якого визначено, що:

1) автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

2) водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка;

3) товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом;

4) послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Частиною першою статті 34 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Згідно з частинами першою, другою статті 50 Закону №2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Відповідно до статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-III визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд зазначає, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах.

Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу.

Надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).

Отже, системний аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, яка передбачена положеннями частини першої статті 60 Закону № 2344-III, застосовується лише до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2025 року у справі № 520/11723/23.

Водночас у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 140/6098/22 Верховний Суд виснував, що відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники, а не інші особи (власники транспортних засобів, водії тощо).

Запровадивши такий інститут відповідальності законодавець чітко окреслив, що він стосується саме перевізників та визначив ознаки, за якими визначають особу автомобільного перевізника. Це означає, що такий не обов`язково має бути власником транспортного засобу, оскільки норми законодавства не забороняють використання транспортних засобів, що належать іншим особам, у перевезеннях вантажів на підставі договорів укладених між власником та перевізником або інших правочинів.

Ураховуючи наведене, а також приписи Закону № 2344-III, до власника автомобільного транспорту можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за умови, якщо він відповідає усім характеристикам, визначеним Законом № 2344-III для автомобільних перевізників. У разі якщо особа не відповідає цим вимогам, відсутні підстави для застосування до неї відповідальності у вигляді штрафу, передбаченої частиною першою статті 60 Закону № 2344-III.

Суд встановив, що в акті № АР091981 від 23.04.2025 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідач дійшов висновку про порушення позивачкою вимог статей 39, 48 Закону № 2344-ІІІ, Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті від 24 червня 2010 року № 385, суть яких полягає у тому, що під час перевезення вантажу (дров) перевізник не забезпечив водія товарно-транспортною накладною або іншим документом, передбаченим законодавством, а також протоколом перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Отже, вирішальним під час розгляду цієї справи є встановлення факту чи була ОСОБА_1 на час проведення спірної рейдової перевірки автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-III та правомірність застосування до неї адміністративно-господарської санкції у вигляді штрафу як до власниці транспортного засобу, яка, на думку відповідача, надавала послугу з перевезення на комерційній основі як суб`єкт господарювання.

Суд зазначає, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.02.2026 № 2303938 ОСОБА_1 на час складання акту та прийняття відповідачем спірної постанови не була зареєстрована суб`єктом господарської діяльності.

Отже, докази того, що позивачка здійснює діяльність у сфері автомобільного перевезення, зокрема надає послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом за плату, тобто на комерційній основі у матеріалах справи відсутні.

Відсутній також у матеріалах справи укладений позивачкою договір на здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом, тож доказів того, що позивачка на час проведення спірної рейдової перевірки відповідно до законодавства надавала послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, немає.

Відповідно у позивачки не було найманих працівників за вказаний період, зокрема й водія ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом позивачки на час його зупинки для проведення рейдової перевірки.

Отже, докази того, що за період, в межах якого проведено рейдову перевірку, позивачка використовувала працю найманих працівників також відсутні.

Водночас, доказування правомірності свого рішення за приписами частини другої статті 77 КАС України покладено на суб`єкта владних повноважень, який повинен довести фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує правову підставу ухвалення рішення, вчинення дії чи утримання від неї. За такого правового регулювання будь-які сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, повинні тлумачитися на її користь, оскільки обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення нормами КАС України покладено на відповідача.

Однак відповідачем не надано доказів здійснення позивачкою перевезення вантажу на комерційній основі, тобто не доведено, що позивачка на час проведення спірної рейдової перевірки вважалася автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

Суд зазначає, що положеннями статті 48 Закону № 2344-III визначений перелік документів, які повинні мати автомобільні перевізники та водії для здійснення внутрішніх перевезень, одним із яких є товаро-транспортна накладна, яку законодавець визначив як єдиний документ для призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Тому відсутність такого документа під час перевірки уповноваженим органом є підставою для притягнення перевізника до відповідальності установленої абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-III.

Виключенням з цього правила є лише випадки якщо перевезення здійснюється фізичною особою за рахунок власних коштів та для власних потреб.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у вже згаданій вище постанові від 13 березня 2025 року у справі № 140/6098/22.

У спірній ситуації, як встановив суд, позивачка здійснювала перевезення вантажу належним їй транспортним засобом за рахунок власних коштів та для власних потреб, без використання найманої праці, тобто не була автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

Як наслідок у позивачки не було обов`язку пред`являти посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки 28 січня 2025 року товарно-транспортну накладну на вантаж, що перевозився.

Що стосується відсутності протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу суд зазначає таке.

За змістом статті 18 Закону № 2344-ІІІ з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані, зокрема організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону України «Про автомобільний транспорт» та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року № 340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів.

Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку (пункт 1.2 Положення № 340).

За правилами пункту 1.3 Положення № 340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).

Приписами пункту 1.4 Положення № 340 передбачено, що це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій; транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем; сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств; закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності.

Відповідно до пункту 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв (пункт 6.3 Положення № 340).

Згідно з пунктом 7.1 Положення № 340 органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.

У постанові від 11 березня 2020 року у справі № 823/1199/17 Верховний Суд, аналізуючи положення статті 18 Закону № 2344-ІІІ, пунктів 6.1, 6.3 Положення № 340, дійшов висновку, що водії, які здійснюють перевезення на маршруті протяжністю понад 50 км, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф. У разі, якщо ТЗ не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 820/4624/17 Верховний Суд також указав на те, що положеннями статті 48 Закону № 2344-ІІІ передбачено необхідність наявності як у перевізника так і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом, передбачено Положенням № 340. Зауважив, що за відсутності таких до перевізника застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Водночас висновки, викладені у вказаних постановах, не є релевантними до спірних правовідносин, ураховуючи таке.

Як встановлено судом вище позивачка не надавала послуг з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником послуги за плату, не використовувала працю найманого водія, а здійснювала перевезення вантажу за власний рахунок для власних потреб.

За правилами пункту 1.4 Положення № 340 це Положення не поширюється на перевезення вантажів, які здійснюються фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.

Отже, приписи Положення № 340, зокрема і пункту 6.1, якими встановлено обов`язок обладнувати тахографами вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн не можуть бути поширені на позивачку.

Як наслідок у позивачки не було обов`язку пред`являти посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки 23 квітня 2025 року протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2025 року у справі № 460/4580/23.

Враховуючи встановлені судом обставини та наведені правові норми, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів на обґрунтування правомірності своїх дій.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, суд зауважує, що у позовній заяві позивач зазначає що витрати на правничу допомогу становлять 8000,00 грн.

Відповідно до ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно положень ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст.134 КАС України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст.134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд зауважує, що до позовної заяви позивач долучив договір про надання правової допомоги від 20.05.2025 №200525/23 та квитанцію про оплату витрат на правчину допомогу у сумі 8000,00 грн.

Відповідно до п.4.1,4.2 Договору №200525/23 вартість Послуг, передбачених цим договором, визначається за домовленістю Сторін по факту їх надання (за результатами календарного місяця або іншого періоду) та фіксується в актах наданих послуг.

Вартість Послуг, передбачених цим договором, визначається з врахуванням тривалості витраченого адвокатом Бюро часу на надання послуг.

Суд зауважує, що нормами процесуального законодавства передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Така вимога міститься і в п.4.1 Договору №200525/23,

Втім, позивач до позовної заяви не долучив детального опису наданих послуг, акту наданих послуг, тому суд позбавлений можливості встановити характер та обсяг наданих позивачу адвокатських послуг.

З урахуванням наведеного суд відмовляє позивачу у стягненню з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 21.05.2025 №ОПШ 044004 відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (, адреса: вул. Антоновича, 51,м. Київ,03150) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМорська Галина Михайлівна