Справа № 947/45265/25
Суддя: Калініченко Л. В.
Дата ухвалення: 2026-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-а/947/24/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого судді Калініченко Л.В. розглянувши у залі суду в місті Одесі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи згідно зі статтею 262 КАС України адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, за участі третьої особи Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5915025 від 11.10.2025 року,

ВСТАНОВИВ:

12.12.2025 року до Київського районного суду міста Одеси, через систему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Канікаєв Ю.О., до Департаменту патрульної поліції, за участі третьої особи Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5915025 від 11.10.2025 року.

В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що позивач категорично незгоден з винесеною відносно нього оскаржуваною постановою, вважає її необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню. Представник вказує, що позивач заперечує: факт скоєння адміністративного правопорушення; факт оформлення в його присутності постанови про адміністративне правопорушення, яка оскаржується; факт вручення йому копії постанови або відмови від отримання, а також відмови від надання пояснень, заперечень, приймаючи що не пропонували їх надати; факт роз`яснення йому прав, передбачених ст. 268 КУпАП, ст. 63 Конституції України та дотримання його права на захист. Позивач вважає, що інспектор поліції склав постанову вже поза його присутності. Приймаючи викладені обставини, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Одночасно з позовом, представником позивача також заявлено клопотання про поновлення процесуального строку на звернення до суду з вказаним позовом.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, адміністративну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2025 року, заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з адміністративним позовом задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з даною позовною заявою. Вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін по справі.

Одночасно, ухвалою суду від 17.12.2025 року, у тому числі:

- визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву;

- витребувано з Департаменту патрульної поліції надати до суду належним чином завірені копії усіх доказів, що стосуються оскаржуваної постанови в цій справі постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №5915025 від 11.10.2025 року, копію письмових пояснень позивача з приводу правопорушення, якщо вони ним надавались, копії письмових пояснень свідків з приводу правопорушення, якщо такі пояснення відбирались, а також копії всіх відеозаписів оскаржуваного правопорушення, які були зроблені за допомогою відеокамер, що розташовані на одязі патрульних поліцейських та в автомобілі патрульних поліцейських.

Копія вказаної ухвали суду булла скерована в електронній формі до електронного кабінету відповідача Департаменту патрульної поліції в ЄСІТС, яка доставлена 17.12.2025 року о 18:19:16, що підтверджується відповідною довідкою про доставку електронного документу.

22.12.2025 року до суду від представника відповідача Департаменту патрульної поліції надійшла заява про неможливість виконання ухвали суду від 17.12.2025 року в частині витребуваних судом доказів, з підстав надіслання оскаржуваної постанови до примусового виконання, відсутності письмових пояснень позивача під час розгляду спірної справи про адміністративне правопорушення та закінчення строків зберігання відеозаписів з портативних реєстраторів.

22.12.2025 року до суду від представника відповідача Департаменту патрульної поліції надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 07.01.2026 року клопотання представника відповідача Департаменту патрульної поліції про розгляд справи в порядку загального позовного провадження по адміністративній справі №947/45265/25 залишено без задоволення.

07.01.2026 року до Київського районного суду м. Одеси від представника відповідача Департаменту патрульної поліції, через засоби поштового зв`язку (дата скерування 31.12.2025 року), надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності, посилаючись на правомірність винесеної постанови, встановлення факту вини позивача у вчиненому адміністративному правопорушенні на підставі належних доказів, дотримання процедури винесення спірної постанови.

08.01.2026 року до Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання від представника відповідача Департаменту патрульної поліції про виклик свідка ОСОБА_2 , з посиланням на те, що відповідач не згоден з викладеними позивачем доводами у позові щодо того, що 11.10.2025 року позивач був зупинений інспектором ОСОБА_3 , за для перевірки документів, а в процесі перевірки, з`ясувалось, що позивача розшукує ТЦК та СП та поліцейські відвезли позивача до ТЦК та СП, де його було в подальшому відправлено до начальної ВЧ ЗСУ. За наслідком чого сторона відповідача зазначає, що заявлений для допиту свідок може надати покази та пояснити обставини з приводу дійсних обставин в частині вказаних доводів позивача викладених у позові. Дане клопотання передано головуючому по справі 12.01.2026 року.

09.01.2026 року до суду також надійшла заява від представника позивача проти прийняття відзиву відповідача на позовну заяву, в якій одночасно представником висловлено заперечення проти задоволення вищевказаної заяви про виклик свідка, з посиланням на те, що за відомостями представника позивача, свідок на даний час перебуває за кордоном, куди вона виїхала з дитиною на довгий термін. Отже, заявлення цього свідка на думку представника позивача має на меті порушити справедливість судового розгляду через зайве затягування розгляду справи. Крім того, як зазначає представник позивача, у клопотанні про допит свідка не вказано, що саме може підтвердити чи спростувати цей свідок, а також не вказано адресу його проживання, що прямо передбачено ч. 2 ст. 92 КАС України.

12.01.2026 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказу до матеріалів справи.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 16.01.2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача Департаменту патрульної поліції про виклик свідка по адміністративній справі №947/45265/25 - відмовлено.

Щодо заперечень позивача проти відзиву на позовну заяву, суд вважає безпідставними, оскільки останній скеровано відповідачем у встановлений судом в ухвалі суду від 17.12.2025 року процесуальний строк, який відповідає вимогам статті 162 КАС України, а відтак враховується судом під час розгляду справи.

У встановлений судом в ухвалі суду від 17.12.2025 року процесуальний п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, сторона позивача не скористалась.

Відповідно до ч.5, 8 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Враховуючи вищевикладене, судом ухвалено розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши їх в сукупності суд дійшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11.10.2025 року інспектором 2 взводу 8 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області рядовим поліції Стефанишиним М.П. було розглянуто справу про адміністративне правопорушення та винесено постанову серії ЕНА №5915025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу марки «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 127-3 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 8500,00 грн.

Як вбачається з вказаної постанови, суть правопорушення полягає в тому, що 11.10.2025 року о 17:37:22 у м. Одесі, по Фонтанській дорозі, 39/1, ОСОБА_4 будучи співробітником закладу підготовки водіїв «Турбо-Драйв», здійснив практичну підготовку водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому не мав чинного документа спеціаліста підготовки водіїв транспортних засобів (відсутній атестат спеціаліста), чим порушив пункт 24.5 ПДР навчальна їзда на дорогах дозволяється тільки в присутності спеціаліста з підготовки водіїв і за достатніх початкових навичок водіння у того хто навчає.

Копія вказаної постанови міститься інформацію про відмову ОСОБА_4 від підпису в графі ознайомлення з правами за статтею 268 КУПАП та порядком оскарження постанови, та від отримання її копії.

Позивач в свою чергу в позові вказує, що відповідна постанова була винесена за його відсутності.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 288 КУпАП оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення здійснюється у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими КУпАП.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом зокрема визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 286 КАС України передбачено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, не погодившись з винесеною постановою, у передбачений законом спосіб звернувся до Київського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом про її скасування.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2025 року, заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з адміністративним позовом задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з даною позовною заявою.

За наслідком викладеного, розгляд справи здійснюється у порядку та у відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

За приписами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В даній справі позивачем оскаржується постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.127-3 КУПАП за наслідком порушення п. 24.5 Правил дорожнього руху, порядок чого врегульовано положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КупАП).

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п.24.5 ПДР України, навчальна їзда на дорогах дозволяється тільки в присутності спеціаліста з підготовки водіїв і за достатніх початкових навичок водіння у того, хто навчається.

Згідно зі ст.127-3 КУпАП передбачено відповідальність за порушення порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів.

У відповідності до вказаної статті, порушення посадовими особами закладів, їх філій чи інших відокремлених підрозділів, фізичними особами - підприємцями встановленого порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, а саме: здійснення підготовки, перепідготовки водіїв транспортних засобів особою, яка не має чинного документа спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів; допуск осіб, які не склали теоретичний іспит, до практичної підготовки водіїв; проведення практичної підготовки водіїв з використанням транспортних засобів, обладнаних з порушенням вимог Правил дорожнього руху, або особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу від п`ятисот до вісімсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно п.5 ст.213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Статтею 217 КУпАП передбачено, що посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені цим Кодексом, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків.

Перелік посадових осіб, які від імені органів, згаданих у пунктах 2, 5 статті 213 цього Кодексу, розглядають справи про адміністративні правопорушення, встановлюється законами України.

Відповідно до ст.222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил випуску у плавання малих, спортивних суден і водних мотоциклів, правил судноплавства на морських і внутрішніх водних шляхах, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів, зокрема, передбачені статтею 127-3 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Положеннями п.8 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07.11.2015 року за №1395 (далі - Інструкція).

Згідно п.4 розділ І Інструкції, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Пункт 1 розділу ІІІ Інструкції, визначає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Згідно з п.2 розділу ІІІ Інструкції, постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтею 127-3 КУпАП поліцейськими підрозділу Департаменту патрульної поліції, Департаменту внутрішньої безпеки, а за ч.1 і 2 ст.127-4 КУпАП поліцейськими підрозділу Департаменту внутрішньої безпеки, за місцем вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пунктів 9, 10 розділу ІІІ Інструкції розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Наведеним конституційним положенням кореспондує частина перша статті 8 Закону України «Про Національну поліцію».

Як встановлено ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення. Під складом адміністративного правопорушення розуміється встановлена в адміністративно правових нормах відповідною статтею Особливої частини КУпАП сукупність ознак, які визначають громадську небезпечність, винність, протиправність вчинку, що призводить до застосування адміністративно правових санкцій. До складу правопорушення входять: об`єкт правопорушення; об`єктивна сторона правопорушення; суб`єкт правопорушення; суб`єктивна сторона правопорушення. Відсутність хоча б одного з елементів складу виключає правову відповідальність.

В свою чергу, згідно пункту 1 статті 247 КУпАП України, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 251 КУпАП, Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

У відповідності до положень статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, а також про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-9 цього Кодексу.

Статтею 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справ.

Згідно з ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність складаної ним оскаржуваної постанови.

З урахуванням роз`яснення п.п. 4,7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1988 року "Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення" суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачено адміністративну відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку та обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, строк оскарження постанови якщо оскаржувалася до вищестоящого органу обчисляється з наступного дня після прийняття цим органом рішення за скаргою.

Крім того, судом враховується, що у відповідності до ч.9 ст. 80 КАС України, у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно з ч.4 ст. 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду викладеного у постанові від 14.03.2018 року по справі № 760/2846/17 (адміністративне провадження № К/9901/1018/17): «..Верховний Суд дійшов висновку, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову».

На підставі вищевикладеного, надаючи оцінку наданим до суду доказам, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заперечуючи у відзиві на позовну заяву проти задоволення позову не надав жодних належних доказів на підтвердження спростування доводів наведених позивачем в обґрунтування заявлених вимог, як і доказів порушення ОСОБА_1 станом на 11.10.2025 року вимогу пункту 24.5 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена статтею 127-3 КУпАП, відповідно до якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності.

Доказів на підставі яких інспектором патрульної поліції було встановлено наявність вини в діях позивача та порушення останнім вимог пункту 24.5 Правил дорожнього руху, за наслідком чого відносно ОСОБА_1 було винесено оспорювань постанову та притягнуто останнього до адміністративної відповідальності за статтею 127-3 КУпАП, до суду не надано.

Також, щодо додатково поданого стороною відповідача доказу, а саме відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ОСЦ МВС) (РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях) від 07.01.2026 року за №31/30/11-255-2026, суд зазначає, що згідно з вказаної відповіді повідомлено, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 07.01.2026 року, транспортний засіб марки «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуває в стані матеріально-технічної бази в наступних навчальних закладах: ПП «КРЕМЕНЕЦЬКА АВТОШКОЛА», ТОВ «ДРАЙВЕР+», ТОВ «ТУРБО ДРАЙВ ОД», ППТЗО НВК «Автошкола-Еліта». Зазначено, що ОСОБА_1 не має діючого атестата спеціаліста за напрямком підготовки «навчання керуванню транспортними засобами».

Поряд з цим, оцінюючи вказану відповідь, суд зазначає, що як вбачається, остання надана за відомостями станом на 07.01.2026 року, ані станом на момент виникнення спірної події та притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що мало місце 11.10.2025 року.

Доказів, що станом на 11.10.2025 року, ОСОБА_1 не мав діючого атестата спеціаліста за напрямком підготовки «навчання керуванню транспортними засобами», до суду не надано, як і не надано доказів, що станом на час винесення спірної постанови, інспектором патрульної поліції з`ясовувались відповідні обставини та в передбачений законом спосіб отримувалась відповідна інформація.

Також, стороною відповідача не надано доказів в спростування інших доводів викладених позивачем в обґрунтування заявленого позову, у тому числі на підтвердження роз`яснення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у відповідності дот положень статті 268 КУпАП.

Отже, встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що позивач вчинив порушення передбачене пунктом 24.5 ПДР, за що останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 127-3 КУпАП у відповідності до винесеної оскаржуваної постанови.

Судом приймається, що відповідно до вимог ст. 9 КУпАП підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 285/1535/15-а викладено правовий висновок про те, що адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Статтею 10 КУпАП визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (ст.11 КУпАП).

Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки сам по собі опис адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою його об`єктивної сторони. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.04.2018 року по справі № 338/1/17 та від 29.04.2020 року по справі № 161/5372/17.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 року, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року).

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 3 ст. 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене в цілому, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та підлягаючим задоволенню, за наслідком чого в межах положень ст.286 КАС України суд вважає достатніми підстави для скасування постанови серії ЕНА № 5915025 від 11.10.2025 року про притягнення його до відповідальності за ст. 127-3 КУпАП, а справа про адміністративне правопорушення відносно позивача підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається позивачем за пред`явлення даного позову сплачено судовий збір в сумі 484,50 грн. за квитанцією про сплату №4223-8467-0264-3081 від 12.12.2025 року.

Приймаючи викладене, оскільки позов позивача підлягає до задоволення, у відповідності до положень ч.1 ст.139 КАС України, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, підлягають витрати з відшкодування сплаченого судового збору в сумі 484,50 грн.

Також позивачем заявлено відшкодування понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті Кодексу суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18.

Судом з поданих до суду доказів встановлено, що представництво інтересів позивача у даній справі здійснювалось адвокатом Канікаєвим Юрієм Олеговичем, який діяв на підставі ордеру серії ВН №1537984, виданому 11.12.2025 року на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 29.11.2025 року.

У відповідності до наданого до суду договору про надання правової (правничої) допомоги від 29.11.2025 року, останній укладено між Канікаєвим Юрієм Олеговичем, як адвокатом, та Каширним Русланом Сергійовичем, як клієнтом. За умовами даного договору, адвокат бере на себе зобов`язання надавати захист, представництво або іншу правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором та додатками до нього, а клієнт зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та компенсувати вартість, необхідні для виконання його доручень, у порядку та строки обумовлені сторонами у договорі. У відповідності до умов договору, гонорар є фіксованим в сумі 10000,00 гривень за кожну інстанцію в кожній цивільній чи адміністративній справі.

Надаючи оцінку вказаним доказам, судом враховується, що надана позивачеві правнича допомога на підставі вказаного договору стосується і пов`язана з даною справою, яка була необхідною для реалізації права позивача на звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Здійснення адвокатом правничої допомоги в інтересах позивача підтверджується матеріалами справи, поданою адвокатом позовною заявою, з додатками до неї, поданими іншими заявами по суті справи.

Визначений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн., відповідає визначеному розміру гонорару у договорі про надання правничої допомоги від 29.11.2025 року, який є фіксованим та узгоджений сторонами цього правочину.

Крім того, приймаючи встановлений договором фіксований розмір гонорару, суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Великої Палати від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15 ц, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не вправі втручатися в ці правовідносини… За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами… Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Судом враховується, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 (провадження № 61-13573св19), вказавши, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Також судом враховується, що у постановах Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 380/17067/23, від 29.10.2020 у справі № 686/5064/20, від 05.03.2021 у справі № 200/10801/19-а, від 16.03.2021 у справі № 520/12065/19, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20, сформульовано правовий висновок про те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

За практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Суд зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що гонорар представника позивача за надану правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. є не співрозмірнимта необгрунтованим.

Однак, суд вважає вказані заперечення необґрунтованими, оскільки сторона відповідача посилається лише на загальні норми, не зазначаючи в чому саме полягає необґрунтованість заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу та їх неспівмірність.

З огляду на викладене, зважаючи на задоволення позову в повному обсязі, враховуючи необхідність вчинення відповідних дій адвокатом та значимості таких дій у справі, зважаючи на критерій розумності розміру витрат, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у 10000 грн. є обґрунтованим і підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 9, 77, 121, 241-246, 286 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3), за участі третьої особи Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65065, м. Одеса, вул. Євгенія Танцюри, 1) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5915025 від 11.10.2025 року задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕНА №5915025 від 11.10.2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 127-3 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 8500 гривень 00 коіпйок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у відшкодування судових витрат, витрати зі сплати судового збору в сумі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 50 (п`ятдесят) копійок та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) 00 копійок, що в цілому становить 10454 (десять тисяч чотириста вісімдесят чотири) гривні 50 (п`ятдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання в порядку передбаченому статтею 297 КАС України апеляційної скарги на рішення протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 04.02.2026 року.

Головуючий Л. В. Калініченко