Справа № 463/12121/25
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 463/12121/25 пров. № А/857/154/26
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,

за участі секретаря судового засідання Ханащак С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2025 року (головуючої судді Ціпивко І.І., ухвалене у відкритому судовому засіданні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписуючого технічного засобу в м. Львів повний текст рішення складено 17.12.2025) у справі №463/12121/25 провадження №2-а/463/104/25 за позовом ІНФОРМАЦІЯ_2 до Громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_2 16.12.2025 звернувся в суд з позовом до громадянина російської федерації ОСОБА_1 в якому просить продовжити строк затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк 6 місяців, а саме до 18 год. 30 хв. 23.06.2026.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_2 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує, що з моменту втрати паспорта (зі слів відповідача втратив на початку 2022 року) ним особисто не здійснено жодного заходу щодо свого належного документування, протягом всього строку затримання за позовною заявою ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 23.09.2025) не було надано жодної копії документа, що посвідчує особу (посвідчення водія було наявне під час затримання), а також відсутня інформація щодо звернення відповідачем самостійно (через представника) до дипломатичних установ російської федерації (за межами України) з метою отримання відповідного документа, який надає право на виїзд з України. Зазначає, що за позовною заявою ІНФОРМАЦІЯ_4 (військовою частиною НОМЕР_1 ) відповідача було затримано починаючи з 23.09.2025 о 18:30 год. 16.12.2025 до Личаківського районного суду м. Львова подано позовну заяву щодо продовження строку затримання відповідача з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення, а відповідач (починаючи з травня 2022 року) утримувався в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні понад 17 місяців, проте цей строк затримання не був постійно продовжений (переривався). Таким чином, позов підлягає до задоволення оскільки відповідач на території України знаходиться незаконно, вкотре грубо вчинив порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та законодавства України з прикордонних питань, що виразилось у незаконному перетинання державного кордону, поза встановленими пунктами пропуску, з України в Республіку Польща, документів, що дають право на виїзд з території України та підтверджують законність перебування на території України у відповідача не має.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Військова частина НОМЕР_1 подала до суду додаткові пояснення у справі.

Представник відповідача Бортнік О.Ю. подав до суду клопотання про долучення рішення судів.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача Арендач М.В. апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник позивача Бортнік О.Ю. в режимі відеоконференції проти апеляційної скарги заперечив, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на території України перебуває із 2017 року, до органів міграційної служби в порядку визначеному «Порядком продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України від 15.02.2012 року №150, з метою продовження строку перебування на території України не звертався, також не звертався із заявою про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту на території України.

29.04.2022 співробітниками ДСР НП України виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживав без документів, які б надавали йому право на проживання в Україні. В подальшому, його було доставлено до службового приміщення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. У ході перевірки було встановлено, що відповідач прибув на територію України у 2016 році з приватною метою, перетнувши державний кордон поза пунктами пропуску. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні до міграційної служби іноземець не звертався. На території України відповідач знаходиться без законних підстав.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.05.2022 справа №755/3456/22 затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 , з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 (шість) місяців.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.10.2022 справа №755/10613/22 продовжено строк затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 терміном на 6 (шість) місяців.

Таким чином ОСОБА_1 перебував у ПТПІ у Волинській області протягом 12 місяців.

01.05.2023 ОСОБА_1 був звільнений з ПТПІ у Волинській області у зв`язку із закінченням строку затримання та поміщення до відповідної установи.

07.04.2025 працівниками Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області був виявлений та затриманий громадянин російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП, з метою встановлення особи порушника та забезпечення своєчасного розгляду справи.

07.04.2025 головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області Кабаном Т.А. прийнято рішення №000343 про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2025 справа №461/2719/25 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 затримано з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, терміном на 6 (шість) місяців, для ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2025 у справі №461/2719/25 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2025 року в адміністративній справі №461/2719/25 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України скасовано та ухвалено нову постанову. Позовні вимоги Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області задоволено частково. Затримано з метою ідентифікації громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, терміном на 3 (три) місяці. У задоволенні решта позовних вимог Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області відмовлено.

ОСОБА_1 вчинив спробу незаконного, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, на напрямку 809 прикордонного знаку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (тип Б), територія Сокальської ОТГ Шептицького району Львівської області, внаслідок чого 23.09.2025 року був затриманий посадовими особами Прикордонної варти Республіки Польща.

23.09.2025 о 18 год 30 хв на підставі статей 3, 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб» даний громадянин був переданий на територію України в міжнародному пункті пропуску через державний кордон «Угринів-Долгобичув» представникам відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

26.09.2025 Сокальським районним судом Львівської області відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.2ст.204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Зазначена постанова оскаржувалась до Львівського апеляційного суду, постановою від 27.11.2025 відмовлено в задоволенні апеляційної скарги.

26.09.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно відповідача прийнято рішення про примусове видворення за межі території України.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.09.2025, яке постановою Восьмого адміністративного апеляційного суду від 26.11.2025 вирішено затримати ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

03.10.2025 відповідач був поміщений до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, а 05.11.2025 переміщений до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.

Таким чином станом на момент розгляду справи у Личаківському районному суді міста Львова, а саме 17.12.2025 сукупний строк перебування ОСОБА_1 в установах пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства становить понад 17 місяців.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність обґрунтувань для задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини визначають, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Згідно статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку; нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Стаття 2 Закону № 3773-VI встановлює, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

За приписами частин 2-3 статті 25 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій. Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно із частинами 1, 3, 4 статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно частини 2 статті 31 Закону № 3773-VI, рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затв. постановою Кабінету Міністрів України № 1110 від 17.07.2003 (далі - Типове положення) визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - пункт тимчасового перебування), є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.

Згідно із пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України чи реадмісії. Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи в зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців. Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення кожні шість місяців подається позовна заява відповідно до вимог частини дванадцятої статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Згідно з частиною 11 статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.05.2022 по 01.05.2023 утримувався у ПТПІ на підставі рішень Дніпровського районного суду м. Києва з метою його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, а з 08.04.2025 по 09.07.2025 утримувався у ПТПІ на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

ОСОБА_1 23.09.2025 був затриманий представниками Прикордонної варти Республіки Польща за незаконне перетинання державного кордону України та на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова був поміщений до ПТПІ з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Таким чином колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, чого не спростував апелянт, що станом на момент розгляду справи, а саме 17.12.2025 сукупний строк перебування ОСОБА_1 в установах ПТПІ становив понад 17 місяців та з урахуванням апеляційного оскарження у Восьмому апеляційному адміністративному суді становить 18 місяців, що суперечить частині 11 статті 289 КАС України.

Судом також взято до уваги те, що позивачем 12.11.2025 направлено лист до Департаменту консульської служби МЗС України щодо їх можливості звернення до Посольства російської федерації в Республіці Молдова з метою документування відповідача свідоцтвом на повернення.

22.01.2026 на адресу позивача надійшла відповідь в якій зазначено, що у зв`язку із повномасштабною агресією рф проти України дипломатичні відносити розірвано, що наразі унеможливлює надання органам дипломатичної служби України сприяння у документуванні громадян держави-агресора, зокрема направлення запитів до посольств чи консульських установ рф на території третіх держав.

ІНФОРМАЦІЯ_6 направив лист до товариства Червоного Хреста України щодо можливості їхнього звернення до посольства рф в Республіці Молдова щодо документування свідоцтвом на повернення (станом на 24.01.2026 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідь за результатами розгляду запиту не надходила).

Колегія суддів вважає, що невиконання запитів органу державної влади не може бути законною правовою підставою для продовження строку затримання відповідача, а неможливість забезпечити примусове видворення відповідача у зв`язку з відсутністю певних дипломатичних відносин між країнами, не є правовими підставами для продовження строку затримання відповідача, особу якого ідентифіковано.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність можливості виконати рішення про примусове видворення відповідача за межі України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача понад строк який визначений законодавством, а тому в задоволенні позову судом першої інстанції відмовлено правильно, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Крім цього, судова колегія враховує висновки Європейського суду з прав людини у пункті 103 «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17.07.2014 (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Поняття адміністративної справи незначної складності (малозначної справи) міститься у пункті 20 частини 1 статті 4 КАС України, відповідно до якого адміністративною справою незначної складності є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин. Частиною шостою статті 12 КАС України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ цієї категорії, який, втім, не є вичерпним. Згідно пункту 11 частини 6 статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет спору, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, відповідно рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 289, 308, 310, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2025 року у справі №463/12121/25 провадження №2-а/463/104/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом строку визначеного статтею 329 КАС України.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

З.М. Матковська

Повний текст постанови складено 02.02.2026