Справа № 480/4/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 р. Справа № 480/4/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.10.2025, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, повний текст складено 28.10.25 по справі № 480/4/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області, в якій просить визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління державної податкової служби у Сумській області:

№ 0-1819 від 01.11.2021 р. про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 61670,81 грн;

№ 0674314/1-2406-1819 від 01.11.2021 р. про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 59442,72 грн;

№ 0-1819 від 11.07.2022 р. про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 85467,60 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. В обґрунтування посилається на те , що нерухоме майно, за яке було нараховано податок, а саме будівля АБК-2, що знаходиться по АДРЕСА_1 , на плані літера Б є знищеним, що підтверджується Висновком про знищення майна, реєстраційний номер DT01:4987-2257-0607-1773. Факт знищення вищевказаної нежитлової будівлі, крім висновку технічної інвентаризації, підтверджується супутниковими знімками на офіційному сайті Google Maps (https://www.google.com.ua/maps/), зокрема на знімку супутника від 13.08.2013 р. вищевказаної нежитлової будівлі вже не існувало. Таким чином, знищена будівля не мала та на має загальної площі, отже, відсутній не тільки об`єкт оподаткування, а й кількісна міра для нарахування податку. Також судом, при винесенні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального права. Також, вказує, що 04 лютого 2025 року позивач отримав відмову державного реєстратора у зв`язку з тим, що наявна податкова застава, таким чином саме дії відповідача перешкоджають позивачу зареєструвати знищення майна у державному реєстрі. Також, посилаючись на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 2 листопада 2021 року у справі №825/1903/17, вказує , що відповідач мав право винести податкове повідомлення-рішення про сплату сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019,2020, 2021 роки відповідно до 01 липня наступного року, тому оскаржувані рішення у частині податкового зобов`язання прийняті із порушенням строку, встановленого для його прийняття. Просить суд скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року по справі №480/4/25 та винести нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа .

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції , доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції , що відповідно до договору купівлі-продажу від 25.04.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивач придбав нежитлову будівлю АБК-2, загальною площею 4748,20 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 16 звор.бік - 17).

Згідно даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстрований об`єкт нежитлової нерухомості: нежитлова будівля, АБК-2, площею 4748,20 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності - договір купівлі продажу р.№1470, ВЕК 919924 від 25.04.2007 року (а.с.58-59).

Головним управлінням ДПС у Сумській області прийнято податкові повідомлення - рішення, а саме:

- № 0674314/1-2406-1819 від 01.11.2021 р., яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік, на суму 59442,72 грн (а.с. 6);

- № 0-1819 від 01.11.2021 р., яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2020 рік, на суму 61670,81 грн. (а.с. 6 звор.бік);

- № 0-1819 від 11.07.2022 р., яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2021 рік, на суму 85467,60 грн. (а.с. 6а).

Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того , що позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних рішень підтверджено належними та допустимими доказами. Судом не встановлено будь-яких ознак протиправності в діях податкового органу, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії є такими, що задоволенню не підлягають.

Перевіряючи правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та скасування, колегія суддів виходить з наступного.

Приписами ст.67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Положеннями п.15.1 ст.15 ПК України встановлено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

За правилами пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до пп.266.1.1, 266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з пп.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 цього Кодексу базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно підпункту 266.7.1. пункту 266.6 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп.266.7.2. пункту 266.6 статті 266 ПК України).

Таким чином, наведеним нормами ПК України визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, а база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Водночас згідно з положеннями підпункту 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України пільги з податку, передбачені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 цього пункту, для фізичних осіб не застосовуються до:

об`єкта/об`єктів оподаткування, якщо площа такого/таких об`єкта/об`єктів перевищує п`ятикратний розмір неоподатковуваної площі, встановленої підпунктом 266.4.1 цього пункту;

об`єкта/об`єктів оподаткування, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів (здаються в оренду, лізинг, позичку, використовуються у підприємницькій діяльності).

Таким чином об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти житлової нерухомості будівлі, зареєстровані згідно із законодавством як об`єкти житлової нерухомості, дачні та садові будинки.

За положеннями п.п. 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

При цьому, визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки здійснюється контролюючим органом на підставі, зокрема, даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно податкового повідомлення-рішення: № 0674314/1-2406-1819 від 01.11.2021 р., ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік, на суму 59442,72 грн (а.с. 6); № 0-1819 від 01.11.2021 р., ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2020 рік, на суму 61670,81 грн. (а.с. 6 звор.бік); № 0-1819 від 11.07.2022 р., ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2021 рік, на суму 85467,60 грн.

Об`єктом оподаткування є належна позивачу на праві власності нежитлова будівля, АБК-2, площею 4748,20 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 12986851, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Саме у зв`язку з наявністю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, контролюючим органом визначено позивачу, згідно із оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019, за 2020 та за 2021 роки.

З вищевикладеного слідує, що відповідач діяв правомірно, приймаючи спірні ППР від 01.11.2021 № 0674314/1-2406-1819 , № 0-1819 від 01.11.2021 р та № 0-1819 від 11.07.2022 р на підставі даних Державного реєстру речових прав.

Враховуючи наведене , колегія суддів дійшла висновку , що позовні вимоги в частині визнання оскаржуваних ППР протиправним задоволенню не підлягають.

Оспорюючи правомірність спірних податкового повідомлення-рішення, позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що нежитлова будівля АБК-2, площею 4748,20 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з 2013 є знищеною.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 Цивільного кодексу України).

Підстави припинення права власності визначені у статті 346 Цивільного кодексу України, відповідно до пункту 4 частини першої якої право власності припиняється у разі знищення майна.

Статтею 349 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення.

У постанові від 18.11.2020 року у справі № 04/5026/803/2012 Верховний Суд сформулював такий правовий висновок:

"Положення статті 349 ЦК України є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, що дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з даною статтею, є наявність встановленого факту знищення майна.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. При цьому, перелік документів, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпними.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 17.01.2019 у справі № 708/254/18, від 26.06.2019 у справі № 334/16303/15-ц, від 01.08.2019 у справі № 915/406/18, від 25.09.2019 у справі № 272/62/15-ц, від 20.07.2021 року у справі № 904/4389/19».

Таким чином відповідно до статей 346, 349 ЦК України право власності припиняється в силу закону, що пов`язане із настанням певних обставин.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону №1952-IV відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Питання застосування частини другої статті 12 Закону №1952-IV вже неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом. Так, зокрема, але не виключно, у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №917/553/17, від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18, від 26 жовтня 2022 року у справі №538/2185/14-ц Верховний Суд дійшов висновку, що нормою частини другої статті 12 Закону №1952-IV законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, та які мають пріоритет над записами, що містяться у цьому Державному реєстрі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що усталеною є позиція Верховного Суду (зокрема, але не виключно, постанова від 28 червня 2023 року у справі № 539/5295/21) про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. Сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 06 жовтня 2021 року у справі № 910/13574/20.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Отже, якщо систематизувати вищевказані правові позиції Верховного Суду, можна дійти висновку, що державна реєстрація речового права має похідний характер від набуття відповідного права. Аналогічний підхід є і до реєстрації припинення речових прав.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 804/1805/17 та від 28 травня 2025 року у справі № 160/7125/20.

Колегія суддів зазначає, що знищене нерухоме майно, тобто майно, на яке припинено право власності, не може бути об`єктом оподаткування незалежно від того, чи внесені відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, чи не внесені.

Матеріалами справи підтверджено факт знищення нерухомого майна, а саме: станом на 13.08.2013 р. належна на праві власності ОСОБА_1 нежитлова будівля по АДРЕСА_1 зруйнована, про що 17.12.2024 р. за реєстраційним номером DT01-4987-2257-0607-1773 складений висновок технічної інвентаризації про знищення майна.

З огляду на вказане, у 2019, у 2020 та у 2021 роках був відсутній об`єкт оподаткування нежитлова будівля АБК-2, площею 4748,20 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із знищенням вказаного об`єкту нерухомого майна, а тому відсутні і підстави для сплати позивачем податку на нерухоме майно за вказаний об`єкт у 2019, у 2020 та у 2021 роках.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає безпідставними посилання контролюючого органу на відсутність підстав для задоволення позову лише з тих підстав, що відомості про знищення майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не були внесені.

Враховуючи встановлені у даній справі обставини, колегія суддів дійшла висновку , що оскаржувані податкові повідомлення-рішення Головного управління державної податкової служби у Сумській області № 0-1819 від 01.11.2021 р. про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 61670,81 грн; № 0674314/1-2406-1819 від 01.11.2021 р. про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 59442,72 грн та № 0-1819 від 11.07.2022 р. про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 85467,60 грн підлягають скасуванню, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Наведене не враховано судом першої інстанції, що призвело до невірного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги в цій частині приймаються колегією суддів у якості належних.

Щодо доводів позивача про пропуск податковим органом строків направлення платнику податків оскаржуваних податкових повідомлень-рішень колегія суддів зазначає наступне.

Так, у постанові від 20 червня 2022 року по справі №826/15940/18 колегія суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду розглядала питання щодо порушення податковим органом строків прийняття і надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення, встановленого пп.267.6.2 п.267.6 ст. 267 ПК України та правових наслідків для платника податків.

За результатами судового розгляду Верховний Суд вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №825/1903/17 з огляду на наступне.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №825/1903/17 висловив правову позицію, відповідно до якої контролюючий орган зобов`язаний нарахувати платнику податків податкове зобов`язання з транспортного податку за відповідний рік та надіслати (вручити) таке податкове повідомлення-рішення до 01 липня року базового податкового (звітного) періоду (року). Податкове повідомлення-рішення, прийняте або направлене з порушенням цього строку, є неправомірним, оскільки воно прийнято поза межами строку, встановленого у абз.1 пп.267.6.2 п.267.6 ст. 267 ПК України.

Водночас з аналізу наведених вище положень ст.ст. 54 та 267 ПК України випливає, що контролюючий орган дійсно зобов`язаний нарахувати платнику податків податкове зобов`язання з транспортного податку за відповідний рік та надіслати (вручити) таке податкове повідомлення-рішення до 01 липня року базового податкового (звітного) періоду (року). Невиконання контролюючим органом такого обов`язку звільняє платника податків лише від відповідальності за несвоєчасність сплати податкового зобов`язання (аналогічно до приписів пп.266.10.2 ст. 266, пп.287.9 ст. 287 ПК України), проте не звільняє від обов`язку сплати такого податку за наявності відповідних правових підстав.

Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що пропуск податковим органом встановленого пп.267.6.2 п.267.6 ст. 267 ПК України строку надсилання податкового повідомлення-рішення до 01 липня року базового податкового (звітного) періоду (року), не є тим порушенням, яке спростовує правомірність нарахування грошового зобов`язання податковим органом, та не може бути самостійною підставою для скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Недотримання контролюючим органом встановлених строків надіслання податкового повідомлення-рішення не є підставою для припинення податкового обов`язку платника податку. Строк надсилання податкового повідомлення-рішення, встановлений пп.267.6.2 п.267.6 ст. 267 ПК України, не є строком, що зумовлює припинення податкового обов`язку або звільнення від його виконання.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище в даній постанові.

Зважаючи на вказані судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат із урахуванням положень статті 139 КАС України, колегія суддів виходить з того, що судові витрати, які понесені позивачем під час розгляду справи, складаються із витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2065,81 грн та апеляційної скарги у розмірі 2478,97 грн , тому необхідне здійснити розподіл судових витрат зі сплати судового збору, стягнувши з Головного управління ДПС у Сумській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2065,81 грн та апеляційної скарги у розмірі 2478,97 грн на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.10.2025 по справі № 480/4/25 скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління державної податкової служби у Сумській області № 0-1819 від 01.11.2021 р. про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 61670,81 грн; № 0674314/1-2406-1819 від 01.11.2021 р. про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 59442,72 грн та № 0-1819 від 11.07.2022 р. про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 85467,60 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Сумській області () за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2065,81 грн та апеляційної скарги у розмірі 2478,97 грн на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ).

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий