Справа № 420/34099/25
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/34099/25
Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 11 січня 2023 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 р. на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 11 січня 2023 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

Разом з позовною заявою представником позивача було подано заяву про поновлення строку, в якій представник позивача просила поновити строк звернення до суду ОСОБА_1 з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

12 жовтня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява про відмову у відкритті провадження по справі, яка зареєстрована судом 13.10.2025 року, в якій представник просив визнати неповажними причинами пропуску ОСОБА_1 тримісячного строку звернення до суду з цим позовом; відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі до військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з пропущенням 3-місячного строку звернення до суду з цим позовом; позовну заяву ОСОБА_2 залишити без руху; повернути позовну заяву ОСОБА_2 особі, яка її подала.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку на звернення до суду відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху. Встановлено позивачу 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали. Зазначено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали позовна заява буде вважатись неподаною і буде повернута заявникові.

29 жовтня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про поновлення процесуального строку, в якій представник просила поновити строк звернення до суду ОСОБА_1 з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача (вх. №ЕС/113767/25 від 29.10.2025) про поновлення строку звернення до суду відмовлено. У задоволенні клопотання представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 (вх. №ЕС/107369/25 від 13.10.2025) про відмову у відкритті провадження у справі відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить апеляційну скаргу задовольнити повністю; ухвалу суду першої інстанції скасувати; направити адміністративну справу до Одеського окружного адміністративного суду для розгляду справи по суті.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що позивачем не було одержано письмового повідомлення про те, який розмір прожиткового мінімуму був застосований при розрахунку грошового забезпечення заявника, а також грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань /інших щомісячних основних та додаткових видів з 11 січня 2023 року по 20 травня 2023 року, позивач не мав підстав для сумнівів у добросовісності відповідача при здійсненні розрахунку грошового забезпечення. Лише після отримання відповіді на адвокатський запит позивачу фактично стало відомо про порушення свого права. Позивач не мав об`єктивної можливості дізнатися про порушення свого права на момент отримання виплати, оскільки: військовослужбовець не отримує повного розрахункового листа або відомостей про структуру нарахувань; інформація про наявність/відсутність індексації або додаткових виплат не є відкритою та зрозумілою без спеціальних розрахунків і роз`яснень фінансових органів; лише після звернення (запиту, отримання відповіді, ознайомлення з довідками чи документами) позивач міг дізнатися, що право порушене. Таким чином, на думку апелянта, сам факт отримання грошового забезпечення не може свідчити про усвідомлення позивачем факту порушення права, що підтверджується сталою судовою практикою. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 02.11.2023 у справі № 640/6214/20 наголошено: «Сам факт отримання грошових виплат не свідчить про те, що працівник дізнався про порушення свого права, якщо лише після отримання офіційної відповіді від роботодавця або проведення розрахунків йому стало відомо про наявність недоплати.»

20 листопада 2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить повністю відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача; відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог, щодо направлення адміністративної справи № 420/34099/25 до Одеського окружного адміністративного суду для розгляду справи по суті; ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно з п.3 ч.1 ст. 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо: повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було наведено жодних обґрунтованих причин і не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у нього можливості підготувати та подати позовну заяву у строк, встановлений Законом. Вказане, на думку суду, в сукупності дає підстави стверджувати про відсутність обставин, які б об`єктивно унеможливили звернення позивача до суду за захистом прав протягом визначеного законом строку.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції вважав, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з 11.01.2023 по 20.05.2023 та належних обґрунтувань обставин і доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду із даним адміністративним позовом задоволенню не підлягає, а позовну заяву необхідно повернути позивачу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, частину другу статті 233 КЗпП України викладені в такій редакції: «Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Відповідно до нової редакції статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Крім цього, відповідно до статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів зазначає, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

При цьому, варто зазначити, що позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду особа має довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернулася за його захистом до суду у визначений законом строк.

Таким чином, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивачка дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів, а також зазначити поважні причини його пропуску.

Позивач просив здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період, який охоплює часові проміжки після внесення змін до статті 233 КЗпП України (19 липня 2022 року).

У цьому контексті колегія суддів ураховує, що питання застосування частини другої статті 233 КЗпП України за подібних обставин було предметом розгляду Верховним Судом у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23.

У вказаному судовому рішенні Судова палата сформулювала позицію, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 до спорів про стягнення належної працівнику заробітної плати, що виникли до 19 липня 2022 року застосовується частина друга статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, унесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком; до вимог про стягнення належної працівнику заробітної плати за період після 19 липня 2022 року застосовується частина перша статті 233 КЗпП України, у редакції, що діє з 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

Отже, у зв`язку з відміною карантину на території України з 24:00 год 30 червня 2023 року не існує підстав для застосування приписів пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, що, у деяких випадках, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2024 року у справі №200/5637/23, тлумачиться як закінчення одночасно із завершенням карантину строків звернення до суду, які почались під час дії такого карантину.

При цьому, колегія суддів зауважує, що строки, визначені статтею 233 КЗпП України, завершилися 01 липня 2023 року, з огляду на опублікування Постанови №651 в останній день карантину, суперечить меті Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та позбавляє осіб, які мають бажання скористатися правом звернення до суду, можливості належним чином скерувати свою поведінку, що суперечить принципу юридичної визначеності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду з позовом про перерахунок грошового забезпечення за період після внесення змін до статтею 233 КЗпП України (19 липня 2022 року), який почався 01 липня 2023 року закінчується 1 жовтня 2023 року.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що правовідносин, які мали місце у період з 11 січня 2023 року по 20 травня 2023 року регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

На переконання колегії суддів, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України (у чинній редакції), слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому (у період з 11 січня 2023 року по 20 травня 2023 року) сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.

Повертаючись до обставин цієї справи, колегією суддів встановлено, що з 04.11.2024 року позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з позовною заявою про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 11 січня 2023 року по 20 травня 2023 року позивач звернувся до суду 09 жовтня 2025 року.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що разом з позовною заявою представником позивача було подано заяву про поновлення строку. Однак в поданій заяві позивач не зазначає, коли саме дізнався про порушення свого права або коли ним було отримано розрахунок про нараховані та виплачені суми при звільнені.

Враховуючи вказані вище доводи апеляційної скарги, та обставини справи, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2026 року було витребувано у ОСОБА_1 докази, коли саме він дізнався про нараховані та виплачені суми при звільненні. Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 докази, коли ОСОБА_1 було сповіщено про нараховані та виплачені суми при звільненні.

18 січня 2026 року до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява про виконання ухвали, яка зареєстрована судом 19.01.2026 р., в якій представник зазначає, що відповідно до запису в Журналі обліку вихідних документів військової частини НОМЕР_1 за № 4820 від 04.11.2024 зазначено, що ОСОБА_1 під особистий підпис отримав грошовий атестат ОСОБА_1 . В грошовому атестаті від 04.11.2024 № 4820 зазначено про розміри сум, які нараховані ОСОБА_1 при звільнені. Вказує, що ОСОБА_2 був неодноразово належним чином повідомлений про суми, що належали йому при звільненні та про складові його грошового забезпечення за 2023 рік, а саме: грошовий атестат - 04.11.2024 № 4820; довідка про розміри щомісячних видів грошового забезпечення з січня 2023 по жовтень 2024 - 19.11.2024 № 5077; довідка про щомісячні додаткові види грошового забезпечення з січня 2023 по жовтень 2024 - 19.11.2024 № 5078; довідка про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2023 рік - 20.01.2025 заказним листом АТ «УКРПОШТА» ПН55 направлена законному представнику ОСОБА_1 адвокату Єрьоміній А.В. Представник відповідача вказує, що жодних перешкод в отриманні будь-яких даних про розміри складових його грошового забезпечення не було, а отже позивачем пропущено строк звернення до суду із позовними вимогами про здійснення остаточного розрахунку при звільненні.

До заяви представником відповідача, крім іншого, додано копію Журналу обліку вихідних документів військової частини НОМЕР_1 , копію грошового атестату від 04.11.2024 №4820, копію довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2023 рік з супровідним листом від 20.01.2025 р. №318.

23 січня 2026 року до суду через систему Електронний суд від представника апелянта надійшло клопотання про долучення доказів, в якому представник зазначає, що ОСОБА_1 дізнався про нараховані та виплачені суми при звільненні ознайомившись з копією адвокатського запиту від Військової частини НОМЕР_1 датований 12.06.2025 року. Вказує, що у грошовому атестаті не передбачено діючим законодавством зазначення інформації стосовно прожиткового мінімуму, за яким розраховується грошове забезпечення військовослужбовця. Відтак, навіть за наявності зазначених документів, на думку представника апелянта, позивач не мав би змоги отримати відомості про розмір прожиткового мінімуму, який застосовувався при нарахуванні його грошового забезпечення, відповідно, не мав би змоги дізнатися про порушення своїх прав. Лише після отримання відповіді на адвокатський запит позивачу фактично стало відомо про порушення свого права, де було чітко і зрозуміло зазначено суму прожиткового мінімуму.

До клопотання представником апелянта додано відповідь на запит від 12.06.2025 р. №2545; копію грошового атестату від 04.11.2024 р. № 4828; копію довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2023 рік з супровідним листом від 20.01.2025 р. №318.

Як вже мовилось вище, період з 11 січня 2023 року по 20 травня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Таким чином, початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову за період з 11 січня 2023 року по 20 травня 2023 року слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Такий правовий висновок зроблено у Постанові Верховного суду від 21 березня 2025 року справа 460/21394/23.

Колегія суддів зазначає, що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, а саме 04 листопада 2024 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.

З матеріалів справи вбачається, що розрахунковий документ апелянт отримав 04 листопада 2024 року і саме з цього часу мав почати вчиняти дії, щодо з`ясування правомірності нарахованого грошового забезпечення.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, з запитом про те, який розмір прожиткового мінімуму застосовано при нарахуванні грошового забезпечення, представник позивача звернулась лише 22.05.2025 року.

В заяві, про поновлення строку звернення до суду, апелянт не наводить обґрунтувань та не зазначає поважних причин, які б унеможливлювали звернутись до суду у період з 04 листопада 2024 року по 22 травня 2025 року.

Доводи представника апелянта, що про те, який розмір прожиткового мінімуму був застосований при розрахунку грошового забезпечення заявника, а також грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії з 11 січня 2023 року по 20 травня 2023 року вони дізнались лише з відповіді на адвокатський запит, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки отримавши розрахунковий документ про нарахування та виплату грошових сум при звільненні, апелянт мав почати вчиняти дії, щодо з`ясування всіх незрозумілих для нього питань пов`язаних з розрахунком.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних поважних підстав для поновлення строку звернення до суду з вимогами за період з 11.01.2023 р. по 20.05.2023 р.

За приписами ч.1, 2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу.

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що ухвала Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній ухвалі, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко