Справа № 826/9244/15
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 лютого 2026 року

м. Київ

справа №826/9244/15

адміністративне провадження № К/990/50489/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Желєзного І.В.,

суддів: Білак М.В., Мацедонської В.Е.,

перевіривши касаційну скаргу Державного агентства України з питань кіно на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у справі № 826/9244/15 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державного агентства України з питань кіно про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України та Державного агентства України з питань кіно, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2015 року № 326-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державного агентства України з питань кіно";

- визнати протиправним та скасувати наказ Державного агентства з питань кіно від 16 квітня 2015 року № 19-К "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державного агентства з питань кіно;

- Державному агентству України з питань кіно відшкодувати ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення на посаді по час поновлення на роботі.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року, адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2015 року № 326-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державного агентства України з питань кіно".

Визнано протиправним та скасовано наказ Державного агентства України з питань кіно від 16 квітня 2015 року № 19-К "Про звільнення ОСОБА_1 ";

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державного агентства України з питань кіно з 06 травня 2015 року.

Стягнуто з Державного агентства України з питань кіно на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 травня 2015 року по 17 червня 2025 року включно, в сумі 1 067 307 грн 26 коп., із відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державного агентства України з питань кіно з 06 травня 2015 року.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державного агентства України з питань кіно на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 8731 грн 38 коп.

Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, Державне агентство України з питань кіно звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2025 року касаційну скаргу Державного агентства України з питань кіно на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у справі №826/9244/15 залишено без руху. Надано скаржнику десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом надання клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням підстав пропуску строку та наданням відповідних доказів.

22 грудня 2025 року до Суду надійшло клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням підстав пропуску строку та наданням відповідних доказів.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2026 року поновлено Державному агентству України з питань кіно строк на касаційне оскарження, касаційну скаргу Державного агентства України з питань кіно на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у справі № 826/9244/15 залишено без руху. Надано скаржнику десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом подання уточненої касаційної скарги із обґрунтуванням наявності підстав передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

21 січня 2025 року до Суду надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги із обґрунтуванням наявності підстав передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

На підставі статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".

За змістом частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

На підставі частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.

Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, у якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі ж подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України позивач повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

В уточненій касаційній скарзі відповідач зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано частину третю статті 1 Закону України "Про очищення влади" без врахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 817/3431/14.

Водночас суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання скаржника на постанови Верховного Суду у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Суд зазначає, що формальне посилання на постанови Верховного Суду (цитування окремих абзаців зазначених постанов) не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано подібності правовідносин у справах, на яку він посилається.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

За обставинами цієї справи судами попередніх інстанцій зазначено, що відсутність у Законі України "Про очищення влади" процедури та механізму, які визначали б індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених статтею 2 КАС України.

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що відповідачі ані в суді першої, ані апеляційної інстанції не стверджували про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання нею антидемократичних заходів. Будь-яких належних та допустимих доказів щодо вчинення позивачем дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини матеріали справи також не містять.

Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14 виснував, що відсутність у Законі України "Про очищення влади" процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених статтею 2 КАС України. Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано заборони визначені у Законі України "Про очищення влади", для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону України "Про очищення влади", що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).

Отже, суди попередніх інстанцій постановили оскаржувані судові рішення відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Також в касаційній скарзі відповідач зазначає, що позовну заяву подано із порушенням строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як слідує із тексту оскаржуваного рішення, судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що згідно наказу Державного агентства України з питань кіно від 16 квітня 2015 року № 19-к позивач вважається звільненим з посади з 05 травня 2025 року. Згідно особової картки трудову книжку позивач отримав 05 травня 2015 року, що підтверджується як особистим підписом позивача, так і підписом працівника кадрової служби (том 1 а.с. 66-68). З позовом у цій справі позивач звернувся 19 травня 2015 року, тобто в межах місячного строку з дня отримання трудової книжки.

Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування норм права.

Беручи до уваги наведене вище, у встановлений судом строк та станом на день постановлення цієї ухвали вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржником не виконано, а саме не обґрунтовано наявності підстав передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України одним із принципів адміністративного судочинства є рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти 6, 7 частини п`ятої цієї статті).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював правову позицію про те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (зокрема, у рішенні у справі "Каракуця проти України" (Karakutsya v. Ukraine) від 16 лютого 2017 року, заява № 18986/06).

За наслідками не виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху, відповідно до частини другої статті 332 КАС України передбачено, що до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, установлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Виходячи з положень зазначеної вище норми та пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України суддя повертає касаційну скаргу заявникові, якщо він не усунув недоліки скарги, яка залишена без руху.

За таких обставин, касаційна скарга не приймається до розгляду і підлягає поверненню скаржнику.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 169, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державного агентства України з питань кіно на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у справі № 826/9244/15 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державного агентства України з питань кіно про визнання протиправним та скасування рішення - повернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не може бути оскаржена.

Судді І.В. Желєзний
М.В. Білак В.Е. Мацедонська