Справа № 320/9679/25
Суддя: Вісьтак М.Я.
Дата ухвалення: 2026-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2026 року справа №320/9679/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: 61022, м. Харків, майдан Свободи, Держпром, під. 3, поверх 2, ) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 03.02.2025 № 141 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 27.09.1987 по 25.11.1991 та повторно розглянути заяву від 27.01.2025 про призначення пенсії.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Вісьтак М. Я.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.03.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , 1964 року народження, 27 січня 2025 року звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком у зв`язку з досягненням 60-річного віку. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 03.02.2025 № 41 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком з підстав недостатності страхового стажу. Згідно з цим рішенням, при необхідному страховому стажі 31 рік страховий стаж позивачки визначено у розмірі 29 років 05 місяців 28 днів. Підставою для незарахування відповідного періоду страхового стажу визначено те, що у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 27.06.1983 року наявне виправлення у даті прийняття на роботу за період з 23.09.1987 по 25.11.1991, яке, на думку відповідача, не завірене належним чином, що розцінено як порушення вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. ОСОБА_1 не погоджується з таким висновком та зазначає, що факт її трудової діяльності у період з 23.09.1987 по 25.11.1991 у військовій частині польової пошти НОМЕР_3 на посаді телеграфіста підтверджується записами трудової книжки, зокрема записами про прийняття на роботу (наказ № 233 від 08.10.1987) та звільнення (наказ № 266 від 17.11.1991). Будь-яких інших записів у трудовій книжці за цей період не міститься, що, на переконання позивачки, свідчить про безперервність її роботи.

ОСОБА_1 визнає наявність виправлення у записі про дату прийняття на роботу, однак зазначає, що таке виправлення здійснене уповноваженою особою, містить відповідний напис про його дійсність, завірене підписом та печаткою, а отже не спростовує факту трудової діяльності. При цьому ОСОБА_1 наголошує, що можливі недоліки у веденні трудової книжки допущені не з її вини, а тому не можуть бути підставою для обмеження її конституційного права на соціальний захист. Крім того, позивачка зазначає, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», органи Пенсійного фонду наділені повноваженнями щодо витребування та перевірки документів з метою встановлення дійсних обставин трудової діяльності. Водночас відповідачем не вжито жодних заходів для перевірки або уточнення відомостей щодо спірного періоду роботи та не надано доказів неможливості такої перевірки. За наведених обставин ОСОБА_1 вважає, що незарахування до страхового стажу періоду роботи з 23.09.1987 по 25.11.1991 є протиправним, а оскаржуване рішення Пенсійного фонду таким, що прийняте з формальних підстав без належного з`ясування фактичних обставин, у зв`язку з чим порушує її право на призначення пенсії за віком.

31.03.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду надійшов письмовий відзив сторони відповідача, із змісту якого випливає, що представник просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтуванні відзиву вказано, що рішенням від 03.02.2025 № 41 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого пунктом 2 статті 26 зазначеного Закону. За результатами розгляду заяви та поданих документів встановлено, що на момент звернення страховий стаж позивачки за відомостями Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування становив 29 років 05 місяців 28 днів, що є меншим за мінімально необхідний страховий стаж 31 рік, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідач зазначає, що документи, які подаються для підтвердження трудової діяльності, мають бути належним чином оформлені, зокрема підписані уповноваженими посадовими особами підприємства та засвідчені печаткою. Відповідно до пункту 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, документи про стаж, вік та заробітну плату подаються виключно в оригіналах. За результатами перевірки поданих документів до страхового стажу позивачки не зараховано період роботи з 23.09.1987 по 25.11.1991, оскільки у трудовій книжці серії НОМЕР_4 від 27.06.1983 року наявне виправлення у даті прийняття на роботу, яке не завірене належним чином, що, на думку відповідача, є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58. Відповідач також зазначає, що відповідно до пункту 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі відсутності необхідного страхового стажу право на призначення пенсії за віком виникає після досягнення 63 років за умови наявності страхового стажу в межах, визначених законом. У разі відсутності страхового стажу, передбаченого частинами першою та другою зазначеної статті, право на призначення пенсії за віком виникає після досягнення 65 років за наявності страхового стажу у розмірах, визначених пунктом 3 статті 26 цього Закону. З огляду на викладене, відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийняте у межах наданих повноважень, відповідно до вимог Конституції України та чинного законодавства, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 , 1964 року народження, 27 січня 2025 року звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком у зв`язку з досягненням 60-річного віку.

Рішенням від 03.02.2025 № 41 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого пунктом 2 статті 26 зазначеного Закону.

Згідно з цим рішенням, при необхідному страховому стажі 31 рік страховий стаж позивачки визначено у розмірі 29 років 05 місяців 28 днів.

Підставою для незарахування відповідного періоду страхового стажу визначено те, що у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 27.06.1983 року наявне виправлення у даті прийняття на роботу за період з 23.09.1987 по 25.11.1991, яке, на думку відповідача, не завірене належним чином, що розцінено як порушення вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Водночас, суд встановлено, що факт трудової діяльності позивачки у період з 23.09.1987 по 25.11.1991 у військовій частині польової пошти НОМЕР_3 на посаді телеграфіста підтверджується записами трудової книжки, зокрема записами про прийняття на роботу (наказ № 233 від 08.10.1987) та звільнення (наказ № 266 від 17.11.1991).

Дослідивши подані копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 , суд встановив, що записи про роботу позивача у період з 23.09.1987 по 25.11.1991 у військовій частині польової пошти НОМЕР_3 містять виправлення дати прийняття на роботу.

Разом з цим, на сторінці трудової книжки наявний окремий пояснювальний запис щодо такого виправлення із зазначенням правильної дати « 23.09.1987», який засвідчений підписом уповноваженої посадової особи та скріплений печаткою військової частини.

Суд також бере до уваги, що трудова книжка не містить інших суперечливих записів за відповідний період, а записи про прийняття та звільнення кореспондуються між собою та підтверджуються реквізитами наказів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

У розумінні абз. 22 ст. 1 Закону №1058-IV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 26 Закону №1058-IV встановлені умови призначення пенсії за віком.

За загальним правилом особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності відповідного стажу, визначеного у статті 26 Закону №1058-IV, який для періоду звернення з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року становить не менше 31 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (надалі, також - Порядок №637).

Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Відповідно до п. 3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з приписів Порядку №637, підтвердження трудового стажу потрібне у разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.

Згідно з п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58) заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції №58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції №58, у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Працівник не несе відповідальності за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особою самостійно. Більше того, окремі недоліки заповнення трудової книжки, навіть якщо вони мають місце, не є підставою вважати відсутніми чи недоведеними відповідні періоди трудового стажу. Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Чинним законодавством України, що регулює питання пенсійного забезпечення громадян не передбачено будь-яких правових підстав для того щоб не враховувати до страхового стажу працівника періоди його роботи внесені у трудову книжку в зв`язку із певними недоліками при вчиненні записів щодо відомостей про роботу, зокрема про періоди роботи які зараховуються до страхового стажу та дають право на призначення пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція зазначена у пункті 29 постанови Верховного Суду від 24 травня 2018 року по справі № 490/12392/16-а.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а звернув увагу на те, що певні недоліки заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Суд також звертає увагу, відповідальність за можливі помилки або виправлення у трудовій книжці, у тому числі якість записів та внесення виправлень не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Недотримання правил ведення трудової книжки, якщо є такі факти, може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права, а тому твердження відповідача стосовно того, що дата заповнення трудової книжки позивача не відповідає періоду роботи, є безпідставними.

Вказана правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, в постанові від 17.07.2018 у справі №220/989/17 та в постанові від 19.12.2019 у справі №307/541/17.

Отже, суд вважає, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця, який зобов`язаний здійснити виправлення у трудовій книжці у разі виявлення неправильного або неточного запису.

Таким чином, наявні неточності (виправлення в даті прийняття) не можуть впливати на право позивача на призначення пенсії.

Окрім цього, суд вважає за необхідне додати, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення конституційного права позивача на соціальний захист.

Аналогічна позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та від 04.07.2023 у справі №580/4012/19, відповідно до яких на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Так, дослідивши копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 , суд встановив, що записи про роботу позивача у період з 23.09.1987 по 25.11.1991 у військовій частині польової пошти НОМЕР_3 містять виправлення дати прийняття на роботу.

Разом з цим, на сторінці трудової книжки наявний окремий пояснювальний запис щодо такого виправлення із зазначенням правильної дати « 23.09.1987», який засвідчений підписом уповноваженої посадової особи та скріплений печаткою військової частини.

За таких обставин суд дійшов висновку, що наявні у трудовій книжці формальні неточності в оформленні запису не свідчать про недостовірність факту трудової діяльності позивача та не можуть бути самостійною підставою для неврахування спірного періоду роботи до страхового стажу.

Оцінюючи доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, суд ставиться до них критично з огляду на таке.

Відмовляючи позивачу у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 23.09.1987 по 25.11.1991, відповідач фактично обмежився посиланням на наявність виправлення у даті прийняття на роботу в трудовій книжці позивача, не навівши при цьому доказів, які б свідчили про недостовірність відповідних записів або відсутність факту трудової діяльності позивача у зазначений період.

Суд зазначає, що предметом доказування у цій справі є не загальний розмір страхового стажу позивача, а правомірність неврахування конкретного періоду трудової діяльності. Водночас відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 у спірний період фактично не працювала, що записи у трудовій книжці є недійсними чи такими, що унеможливлюють встановлення факту роботи.

Посилання відповідача на положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 суд вважає формальним, оскільки зазначена Інструкція регулює порядок оформлення трудових книжок та покладає відповідні обов`язки на роботодавця, однак не встановлює правових наслідків у вигляді позбавлення особи права на зарахування періоду роботи до страхового стажу у разі допущення порушень з вини адміністрації підприємства.

Крім того, як встановлено судом, виправлення у трудовій книжці позивача супроводжується пояснювальним записом, виконаним уповноваженою особою та засвідченим печаткою, а записи про прийняття на роботу та звільнення містять реквізити відповідних наказів і є взаємоузгодженими між собою. При цьому відповідач не заперечує існування відповідної військової частини, не ставить під сумнів автентичність наказів та не доводить фіктивність записів.

Посилання відповідача на пункт 2.23 Порядку № 22-1 також не може бути підставою для відмови у зарахуванні спірного періоду, оскільки ОСОБА_1 подала оригінал трудової книжки, а наведена норма регламентує форму подання документів, але не надає органу Пенсійного фонду повноважень ігнорувати наявні записи у разі формальних зауважень до їх оформлення.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач не виконав обов`язку доказування правомірності прийнятого рішення, покладеного на нього статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, а наведені у відзиві доводи не спростовують аргументів позивача та не підтверджують законність оскаржуваної відмови.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Дослідивши матеріали позову, положення законодавства України та детально оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на вище зазначене.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп., що підтверджується квитанцією № 9369-5527-6293-0107 від 12.02.2025, копія якої долучена до матеріалів справи.

Враховуючи задоволення позову, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: 61022, м. Харків, майдан Свободи, Держпром, під. 3, поверх 2, ) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 03.02.2025 № 141 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 27.09.1987 по 25.11.1991 та повторно розглянути заяву від 27.01.2025 про призначення пенсії.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: 61022, м. Харків, майдан Свободи, Держпром, під. 3, поверх 2, ).

Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.