Справа № 420/15096/25
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2026-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 , у якому позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статі 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зв`язку із наявністю матері з числа осіб з інвалідністю ІІ групи, яка не має інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані її утримувати; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяву про надання відстрочки від призову на військову службу від час мобілізації від 19 червня 2024 року (отриману відповідачем 25.06.2024 року) на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як особі, яка має мати інваліда ІІ групи та у зв`язку із відсутністю інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані її утримувати, та надати йому відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Ухвалою суду від 30.01.2026 року було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та застосовано заходи забезпечення шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_3 та будь-яким іншим ТЦК та СП вчиняти будь-які дії щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації до моменту розгляду судом цієї справи та винесення судового рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2026 року адміністративний позов задоволено частково.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 Комітету Міністрів Ради Європи від 13.09.1989 року забезпечення позову в адміністративних справах розглядається як форма тимчасового судового захисту, покликаного гарантувати ефективність майбутнього судового рішення.

Відповідно до статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд може скасувати заходи забезпечення позову як за заявою учасника справи, так і з власної ініціативи, якщо відпали підстави, з якими пов`язувалося їх застосування.

Інститут забезпечення адміністративного позову є складовою права на судовий захист і спрямований на недопущення ситуацій, за яких невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення або ефективне відновлення порушеного права.

Конституційний Суд України у рішенні від 31.05.2011 року № 4-рп/2011 зазначив, що забезпечення позову є елементом механізму судового захисту прав і свобод людини, має тимчасовий характер та застосовується з метою запобігання незворотним наслідкам до ухвалення рішення суду по суті спору.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що заходи забезпечення позову мають застосовуватися з дотриманням балансу між інтересами сторін, бути обґрунтованими, співмірними та необхідними з огляду на наявність реальних ризиків утруднення чи неможливості виконання судового рішення. Саме існування таких ризиків є визначальним критерієм для застосування та подальшого збереження заходів забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, спрямованих на гарантування виконання судового рішення, а необхідність їх застосування повинна оцінюватися з урахуванням конкретних обставин справи та стадії судового провадження.

Суд звертає увагу, що забезпечення позову не має самостійного значення поза зв`язком із метою гарантування виконання конкретного судового рішення та не може використовуватися як превентивний механізм загального захисту особи від можливих майбутніх дій чи рішень суб`єкта владних повноважень.

Ухвалюючи рішення по суті спору та частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що у спірних правовідносинах мала місце бездіяльність відповідача щодо нерозгляду заяви позивача про надання відстрочки. Відповідно, суд визнав протиправною таку бездіяльність та зобов`язав відповідача розглянути заяву позивача і прийняти за її результатами відповідне рішення.

Водночас суд не досліджував та не встановлював наявність чи відсутність матеріально-правових підстав для надання позивачу відстрочки від призову, оскільки з урахуванням предмета спору та стадії адміністративного провадження це питання не входило до предмета доказування у даній справі. У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання відстрочки було відмовлено.

З урахуванням ухваленого судового рішення процесуальна ситуація у справі об`єктивно змінилася, що потребує повторної оцінки необхідності подальшого застосування заходів забезпечення позову. Прийняте рішення зобов`язує відповідача вчинити визначену законом процесуальну дію, виконання якої не пов`язане з ризиком її унеможливлення або істотного утруднення.

При цьому суд зазначає, що мета, з якою заходи забезпечення позову були застосовані на стадії розгляду справи, після ухвалення рішення по суті перестала існувати, оскільки судове рішення не потребує створення додаткових гарантій для свого виконання.

Суд звертає увагу, що забезпечення позову не є інструментом постійного захисту особи та не може підміняти собою наслідки ухваленого судового рішення або механізми його виконання.

Так, характер покладеного на відповідача обов`язку не потребує застосування обмежувальних заходів, оскільки відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про наявність реальних ризиків невиконання судового рішення без існування заходів забезпечення позову.

Крім того, подальше збереження заходів забезпечення позову за відсутності оцінки судом матеріально-правових підстав для надання відстрочки фактично призвело б до обмеження дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень поза межами предмета судового контролю у цій справі. Оскільки суд обмежився зобов`язанням відповідача вчинити дію (розгляд заяви), збереження заходів забезпечення позову, які фактично консервують стан позивача, є виходом за межі встановленого судом способу захисту порушеного права, що не відповідає завданням адміністративного судочинства.

Суд також враховує принцип пропорційності, який вимагає, щоб будь-яке втручання у сферу публічно-правових відносин було необхідним, обґрунтованим та співмірним із поставленою метою. За відсутності реальних ризиків утруднення чи неможливості виконання рішення суду подальше застосування заходів забезпечення позову є надмірним та таким, що не відповідає критерію необхідності.

За наведених обставин суд доходить висновку, що заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 30.01.2026 року, виконали свою тимчасову процесуальну функцію, втратили актуальність у зв`язку з ухваленням рішення по суті спору та не є необхідними для забезпечення його виконання, у зв`язку з чим підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 157 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Скасувати вжиті ухвалою суду від 30.01.2026 заходи забезпечення позову по справі № 420/15096/25 у вигляді заборони ІНФОРМАЦІЯ_3 та будь-яким іншим ТЦК та СП вчиняти будь-які дії щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації до моменту розгляду судом цієї справи та винесення судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк