Справа № 200/8538/25
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 року Справа№200/8538/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області (далі відповідач). Наказом ГУНП в Донецькій області від 26.02.2021 № 137 о/с позивача було звільнено зі служби в поліції з 03.03.2021 року за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням), але при звільнені йому не було нараховано всіх сум грошового забезпечення. Позивач зауважив, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року в адміністративній справі №200/1167/24 було зобов`язано відповідача нарахувати та сплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток. 21 жовтня 2025 року на розрахунковий рахунок позивача здійснено виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку як УБД згідно рішення суду по справі №200/1167/24 від 20.12.2024 у розмірі 38552,68 грн. Позивач закцентував свою увагу на тому, що фактично остаточний розрахунок з ним відповідач здійснив лише 21.10.2025 року та провів не в строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України. У зв`язку з чим, оскільки повна сума грошового забезпечення позивачу не виплачена в день його виключення зі списків особового складу, то відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за час затримки такого розрахунку.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.12.2024 року у справі №200/1167/24, яке набуло законної сили 04.06.2025 (постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2025) визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток та зобов`язано ГУНП в Донецькій області нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток, а саме: за 2017 рік у кількості 1 доба, за 2018 рік у кількості 1 доба, за 2020 рік у кількості 28 діб, а також грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2021 роки у кількості 56 діб. Відповідач зауважив, що на виконання зазначеного судового рішення розрахунок потреби в коштах було направлено до головного розпорядника бюджетних коштів - Національної поліції України. Після надходження відповідного фінансування, із відрахуванням обов`язкових податків та зборів (військовий збір 5%), на особистий картковий рахунок позивача у жовтні 2025 року було перераховано кошти в сумі 37633,72 грн. та судовий збір 968,96 грн. Відповідач зазначив, що позивачем необґрунтовано включено до періоду затримки день звільнення зі служби в поліції (03.03.2021), оскільки період затримки визначається з дня, наступного за останнім робочим днем днем повного розрахунку. Відповідач вважає, що у цій справі період з 04.03.2021 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, період з 19.07.2022 до 20.10.2025 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями також із застосуванням принципів співмірності, розумності та справедливості. Відповідач закцентував свою увагу на тому, що вирішуючи питання розміру середнього заробітку за затримку розрахунку після звільнення, необхідно врахувати такі обставини: за наданими розрахунками середньомісячна заробітна плата складає 16000,03 грн., тоді як несвоєчасно виплачена сума 37633,72 грн.; фактичний період затримки не може бути в повному обсязі поставлений у вину відповідачу, оскільки після звільнення 03.03.2021 з позовом щодо недоплачених сум (у справі № 200/1167/24) позивач звернувся майже через три роки 27.02.2024 року; позивачем не доведена істотність майнових втрат, пов`язаних з несвоєчасною виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток в сумі 37633,72 грн. Відповідач просив, у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10.11.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Звільнено позивача від сплати судового збору. Встановлений відповідачу строк для надання на адресу суду: відзиву на позовну заяву та усі наявні докази на підтвердження зазначеного у відзиві; довідку про виплачене грошове забезпечення позивача на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/1167/24, якщо такі мали місце надати докази копії платіжних доручень, квитанцій тощо; довідку з розрахунком середньоденного грошового забезпечення позивача, обчисленим у відповідності до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пунктів 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, виходячи з грошового забезпечення за два повних останніх місяці перед звільненням (за січень - лютий 2021 року).

Про відкриття провадження у справі, учасники справи були повідомлені належним чином, відповідно до наявності у позивача, його представника - адвоката Щербініна Є.М. та відповідача реєстрації кабінету електронного суду, про що свідчить відповідна відмітка де в графі «доставлено» зазначена дата 10.11.2025 року.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вже було встановлено Донецьким окружним адміністративним судом та зазначено при винесенні рішення по справі №200/1167/24 від 20 грудня 2024 року, що позивач ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 15.07.2015 є учасником бойових дій.

Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_3 від 15.08.2002 ОСОБА_1 15.08.2002 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, з 07.11.2015 прийнятий на службу до Національної поліції, звільнений 03.03.2021.

Відповідно до наданих наказів Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_1 з 16.08.2016 по 03.03.2021 проходив службу у таких структурних підрозділах на посадах:

з 16.08.2016 по 30.12.2016 оперуповноважений Мирноградського відділення поліції Покровського відділу поліції (№ 271 о/с від 22.08.2016);

з 30.12.2016 по 19.05.2017 оперуповноважений сектору кримінальної поліції Мирноградського відділення поліції Покровського відділу поліції (№ 450 о/с від 30.12.2016);

з 19.05.2017 по 04.01.2018 старший оперуповноважений сектору кримінальної поліції Мирноградського відділення поліції Покровського відділу поліції (№ 234 о/с від 19.05.2017);

з 04.01.2018 по 11.12.2018 начальник сектору кримінальної поліції Мирноградського відділення поліції Покровського відділу поліції (№ 8 о/с від 04.01.2018);

з 11.12.2018 по 22.01.2021 старший оперуповноважений сектору кримінальної поліції Мирноградського відділення поліції Покровського відділу поліції (№ 532 о/с від 11.12.2018);

з 22.01.2021 по 03.03.2021 старший оперуповноважений сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Покровського районного управління поліції (№ 61 о/с від 22.01.2021);

Наказом ГУНП в Донецькій області від 26.02.2021 №137 о/с позивача було звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 03.03.2021, із визначенням невикористаної відпустки за 2021 рік у кількості 7 діб.

З листа відповідача від 14.02.2024 вих. №4аз/12/01-2024 випливає, що ОСОБА_1 . Наказом ГУНП в Донецькій області від 22.08.2016 № 271 о/с призначений на посаду оперуповноваженого Мирноградського відділення поліції Покровського відділу поліції за переведенням з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Згідно з інформацією, викладеною в листі управління режиму та технічного захисту інформації ГУНП в Донецькій області від 13.02.2024 № 36/13, позивач здійснював діяльність, пов`язану з державною таємницею у Мирноградському відділенні поліції Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області. Після призначення позивача Наказом ГУНП в Донецькій області від 22.01.2021 № 61 о/с до Покровського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області його облікова картка була надіслана згідно з запитом до вказаного підрозділу, однак доступ до державної таємниці йому не надавався. Зазначені підрозділи здійснювали режимно-секретну діяльність на підставі окремого спеціального дозволу на провадження такої діяльності та є розпорядниками інформації у частині наданого допуску до державної таємниці позивача та кількості ним опрацьованих ним матеріальних носіїв секретної інформації.

В листі також зазначено, що на підставі довідки відділення поліції № 2 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області від 12.02.2024 №1486/306/01-24 під час призначення позивача на посаду старший оперуповноважений сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Покровського районного управління поліції облікова картка 6 на позивача надіслана до Покровського РУП ГУНП в Донецькій області.

У зв`язку з розпочатою російською федерацією повномасштабною війною проти України, загостренням ситуації на території Донецької області, з метою збереження конференційних даних про працівників відділення поліції № 2 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області, які мали допуск до державної таємниці, облікові картки, облікові журнали були знищені (акт знищення 22.02.2022 № 69 нт), у зв`язку з чим надати інформацію про кількість опрацьованих матеріальних носіїв секретної інформації позивачем не надається можливим.

Згідно з довідкою Покровського РУП ГУНП в Донецькій області від 12.02.2024 №3373/301/01 облікова картка форми 6 позивача на підставі п. 80 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою КМУ від 18.12.2013 №939, направлена до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях для скасування допуску до державної таємниці у зв`язку з відсутністю необхідності у роботі з секретною інформацією протягом шести місяців.

У зв`язку з розпочатою російською федерацією повномасштабною війною проти України, загостренням ситуації на території Донецької області, з метою збереження конференційних даних про працівників Покровського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області, які мали допуск та доступ до державної таємниці, облікові картки форми 6 разом з письмовими зобов`язаннями та журналами обліку були знищені (акти знищення від 24.02.2022 № 110, від 15.03.2022 № 111), у зв`язку з чим надати будь-які відомості щодо періоду дії допуску до державної таємниці позивача неможливо.

У зв`язку з тим, що позивач проходив службу в Національній поліції України в підрозділах кримінальної поліції, його функціональні обов`язки відповідно до п. 6 розділу 9 наказу Національної поліції України від 12.10.2018 № 945 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Національної поліції України» відносяться до службової інформації, яка має гриф обмеження доступу «Для службового користування», у зв`язку з чим відповідач не має можливості їх надати.

На запит представника позивача відповідачем надані розрахункові листи, відповідно до яких нарахування та виплата позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за час перебування з відповідачем у трудових відносинах:

вересень 2016 року - квітень 2017 року включно не нарахована та не виплачена;

травень 2017 року нарахована та виплачена в розмірі 15 % від посадового окладу;

червень 2017 року березень 2018 року включно не нарахована та не виплачена;

квітень 2018 грудень 2018 включно нарахована та виплачена в розмірі 15 % від посадового окладу;

січень 2019 травень 2019 включно не нарахована та не виплачена;

червень 2019 січень 2021 включно нарахована та виплачена в розмірі 15 % від посадового окладу;

лютий березень 2021 не нарахована та не виплачена.

Відповідно до довідки начальника ВПС УКЗ ГУНП в Донецькій області від 13.02.2024 №91/12/03-2024 кількість діб невикористаних позивачем відпусток за час проходження служби в ГУНП в Донецькій області склала 30 діб, з яких: за 2017 рік додаткова оплачувана відпустка у кількості 1 доба; за 2018 рік додаткова оплачувана відпустка у кількості 1 доба; за 2020 рік частина щорічної оплачуваної відпустки у кількості 15 діб та додаткова оплачувана відпустка у кількості 13 діб.

Згідно з довідкою начальника ВПС УКЗ ГУНП в Донецькій області від 13.02.2024 №92/12/03-2024 додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не належить до щорічних відпусток, у зв`язку з чим відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закону України «Про відпустки» додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не переноситься на наступний календарний рік, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією. Позивачем не було використано додаткові відпустки строком 14 календарних днів на рік відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016, 2017, 2018, 2019, 2021.

Згідно з довідкою № 60 від 13.02.2024 середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача складає 14792,53 грн, середньоденний розмір грошового забезпечення 501,44 грн.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив всіх належних коштів при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.12.2024 по справі №200/1167/24 було вирішено - адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними дії та стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток, а саме: за 2017 рік у кількості 1 доба, за 2018 рік у кількості 1 доба, за 2020 рік у кількості 28 діб.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2021 роки у кількості 56 діб.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2025 року по справі №200/1167/24 постановлено апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області - залишити без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі № 200/1167/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними дії та стягнення коштів - залишити без змін.

Таким чином з урахуванням вищенаведеного, рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/1167/24 від 20.12.2024 року набрало законної сили 04.06.2025 року відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду.

Як встановлено судом та підтверджується наявною в матеріалах справи копією роздруківки від 21.10.2025 року з АТ КБ «Приватбанк» щодо надходження грошових коштів, позивачу відповідачем на виконання рішення суду по справі №200/1167/24 було виплачено 38 552,68 грн., до складу якої увійшли як сплата судового збору по справі так і компенсація за невикористану відпустку як УБД на виконання рішення суду.

Відповідачем була надана довідка від 13.11.2025 року, з якої судом встановлено, що відповідачем на виконання рішення суду було виплачено 37 633,72 грн. компенсація на виконання рішення суду; 968,96 грн. судовий збір, що також підтверджується копією платіжної інструкції №5283 від 17.10.2025 року, копія якої наявна в матеріалах справи.

На адвокатський запит представника позивача, відповідачем було надано відповідь від 27.10.2025 року наступного змісту: - «Стосовно нарахування та виплати суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку повідомляємо, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Бюджетне законодавство забороняє керівникам бюджетних органів брати на себе зобов`язання понад наявні кошторисні призначення, тому ГУНП в Донецькій області не наділено повноваженнями нараховувати та виплачувати середній заробіток за весь час затримки виплати.».

Отже, спірним питанням в зазначеній справі є нарахування та виплата відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2021 по дату повного розрахунку за судовим рішенням 20.10.2025 включно.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19, 43 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій був військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст.117 КЗпП України.

Згідно ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Разом з тим, ні Законом України «Про Національну поліцію», ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні поліцейського зі служби.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

За приписами ст.116 КЗпП України (в редакції Закону України від 02.04.2020 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Після набрання 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-IX строк виплати за затримку при звільненні законодавець обмежив 6 місяцями, що зі сторони законодавця є логічно-послідовним, враховуючи сталу судову практику, що не виплата не тільки нарахованих та несплачених сум заробітку працівнику (роботодавець усвідомлює свою відповідальність), але не нарахованих і несплачених сум заробітку (тобто роботодавець вважає виконаними свої обов`язки щодо розрахунку зі звільненим працівником), не обмежується строком звернення до суду, тобто такий працівник (службовець) може звернутися до суду у будь-якій, у тому числі тривалий, час після звільнення до суду, що безпосередньо впливає на час затримки при звільненні.

Між тим, за правовими висновками Верховного Суду вказані зміни в КЗпП України фактично не вплинули на розрахунок за затримку при звільненні осіб, яким затримка розрахунку почалась до 19 липня 2022 року.

При цьому, Верховний Суд також вказує, що в новій редакції законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Але і до цього редакція ст.117 КЗпП України не містила положень щодо застосування принципу співмірності. Вказаний принцип став застосовуватись при розгляді справ даної категорії за судовою практикою Верховного Суду та ВПВС.

Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Судом встановлено, що позивачу на виконання рішення суду виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у загальному розмірі 37 633,72 грн.

Як вбачається з довідки про доходи, виданої ГУ НП в Одеській області, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 542,37 грн.

Період за час затримки розрахунку при звільненні становить 685 днів, а саме з 04 березня 2021 року (наступний день після звільнення зі служби) до 18.07.2022 року становить 501 днів, та за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 року (шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ) становить 184 календарних днів.

Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 371 523,45 грн. (542,37 грн. х 685 днів).

Водночас, оцінюючи розмір середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

У порівнянні із розміром присудженого позивачу грошового забезпечення (37 633,72 грн.), виплаченої відповідачем на виконання рішення суду, суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 371 523,45 грн. не можна вважати співмірною.

Таким чином, суд дійшов переконання про наявність дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив відповідач, і сумою середнього грошового забезпечення за час затримки цієї виплати, а тому вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити таку виплату.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Отже, положення Цивільного кодексу України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин, а у цьому випадку спорів щодо проходження і звільнення з публічної служби.

Згідно із пунктом шостим частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Хоча законодавство не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, у таких правовідносинах працівник має діяти добросовісно, утримуючись від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина друга статті 13 Цивільного кодексу України), та, не зловживаючи правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18.

У контексті викладеного суд зазначає, що сума виплаченого позивачу грошового забезпечення на виконання судового рішення є меншою, ніж визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні.

Зокрема, частка суми індексації грошового забезпечення у відношенні із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні становить: 37 633,72 грн. (сума виплаченого грошового забезпечення) / 371 423,45 грн. (середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку) = 0,10.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,10 становить 37 152,35 грн. (542,37 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 0,10 х 685 (кількість днів затримки).

Аналогічна правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з обранням належного способу захисту порушених прав позивача, яким, на думку суду, є саме стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а не зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права, який відповідає характеру правопорушення, змісту порушеного права та забезпечить його поновлення, є визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток та як похідна вимога стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток у сумі 37 152,35 грн.

При цьому, необхідно зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів (зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а).

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 9 грудня 1994 року № 18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

В рішенні «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Щодо розподілу судових витрат, суд зауважує, що позивача було звільнено від сплати судового збору, отже підстави для його розподілу відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (адреса: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Мандрика, буд.7, ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області () щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (адреса: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Мандрика, буд.7, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток у сумі 37 152 (тридцять сім тисяч сто п`ятдесят дві) гривні 35 коп.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 03 лютого 2026 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець