Справа № 520/33569/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

03.02.2026 р. справа №520/33569/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головне управління ДПС у Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДПС у Харківській області про стягнення коштів з рахунків/електронних гаманців платника податків у банках, небанківських надавачів платіжних послуг/емітентів електронних грошей у рахунок погашення податкового боргу № 1217/4-2040 від 22.12.2025 року.

Аргументуючи цю вимогу, зазначив, що у податковій декларації з ПДВ за листопад 2025р. Ізюмським КПТМ було зазначено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі - 16.88.260,00грн. Твердив, що за період 01.04.2025р.-01.07.2025р. та 01.07.2025р.-30.09.2025р. заборгованість держави перед Ізюмським ПТМ з відшкодування різниці у тарифах складає - 26.262.750,00грн. Наголошував, що з урахуванням указаних вище обставин оскаржене рішення ГУ ДПС у Харківській області від 22.12.2025р. №1417/4-2040 про стягнення безготівкових коштів у погашення податкового боргу у сумі 428.146,41грн. суперечить п.95.5 ст.95 Податкового кодексу України, сума податкового боргу за самостійно задекларованими грошовими зобовязаннями з податків (зборів) є меншою за розмір невиконаних державною зобовязань перед платником податків.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що платник податків має податковий борг з екологічного податку за самостійно поданими до контролюючого органу податковими деклараціями з екологічного податку за період 4 квартал 2023р.-1 квартал 2024р. у сумі - 428.146,41грн. Твердив, що Ізюмському КПТМ у порядку Закону України від 21.12.2000р. №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» були направлені перша податкова вимога від 16.01.2004р. та друга податкова вимога від 21.02.2004р. №2/28 і з моменту направлення цих податкових вимог податковий борг Ізюмського КПТМ існував постійно та безперервно. Наголошував, що за податковою декларацією з ПДВ за листопад 2025р. Ізюмського КПТМ держава не має невиконаних зобов`язань перед платником податків - Ізюмським КПТМ стосовно повернення будь-яких коштів (у тому числі і бюджетного відшкодування з ПДВ), оскільки таких відомостей у документі обовязкової податкової звітності платник податків не зазначав. Також наголошував, що різниця у тарифах на теплопостачання не є податком (збором, обовязклшвим платежем), а тому не має значення для стану виконання податкового обовязку (у тому чіслі і у примусовому порядку.

Позов було отримано через електронний кабінет ЄСІТС - 25.12.2025р..

Рішення про прийняття позову до розгляду було прийнято - 29.12.2025р.

Відзив на позов було отримано через електронний кабінет ЄСІТС - 12.01.2026р.

Оскільки одержані судом докази із достатньою повнотою та всебічністю висвітлюють обставини спірних правовідносин, які достеменно відомі учасникам спору; визначені процесуальним законом строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру; незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень субєкта владних повноважень, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Тож суд, вивчив доводи усіх наявних у справі процесуальних документів, повно виконав процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозвязку, проаналізував зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевірив обгрунтованість доводів наявних у справі процесуальних документів приєднаними до справи доказами і вирішуючи спір по суті, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов визначену законодавством процедуру державної реєстрації; набув правового статусу юридичної особи приватного права; значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом - 32284148; як платник податків (зборів, обовязкових платежів) обліковується в установі відповідача.

Згідно з ст.6 Закону України від 21.12.2000р. №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» контролюючим органом Ізюмському КПТМ у порядку Закону України від 21.12.2000р. №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» були направлені перша податкова вимога від 16.01.2004р. та друга податкова вимога від 21.02.2004р. №2/28.

Постановою Верховного Суду від 28.08.2018р. у справі №820/4771/17 підтверджені ті обставини, що на адресу заявника у минулому на виконання вимог Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» надсилались податкова вимога № 1/27 від 16.01.2004р. та податкова вимога № 2/28 від 21.02.2004р., котрі не втратили юридичної дії через безперервність існування податкового боргу; на податковий борг Ізюмського комунального підприємства теплових мереж за період 2015-2016 роки не повинна була надсилатися нова податкова вимога, оскільки податковий борг виник у 2004 році, не переривався, а підприємству надсилалися податкові вимоги №1/27 від 16.01.2004р. та №2/28 від 21.02.2004р.

За твердженням сторони відповідача з моменту направлення цих податкових вимог податковий борг Ізюмського КПТМ існував постійно та безперервно.

Ці обставини підтверджуються складеною ГУ ДПС у Харківській обалсті довідкою від 28.01.2026р. №1502/5/20-40-13-06-15.

Заявник у ході розгляду справи доказів протилежного до суду не подав.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2019р. у справі №520/11975/18 було стягнуто до бюджету України кошти у розмірі 4875834 (чотири мільйона вісімсот сімдесят п`ять тисяч вісімсот тридцять чотири) грн. 00 коп. в рахунок погашення податкового боргу з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (просп. Незалежності, буд. 33, м. Ізюм, Харківська область, 64300, код ЄДРПОУ - 32284148) з відкритих розрахункових рахунків, за виключенням розрахункових рахунків із спеціальним режимом використання відповідно до Закону України "Про теплопостачання".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2026р. у справі №520/25313/25 було стягнуто з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (просп. Незалежності, буд. 33,м. Ізюм, Харківська область,64300, ) податковий борг в сумі 370050,39 грн. (триста сімдесят тисяч п`ятдесят гривень 39 копійок) за рахунок коштів на рахунках у банках, обслуговуючих такого платника податків на користь Державного бюджету України.

17.04.2024р. заявник подав до контролюючого органу уточнюючу податкову декларацію екологічного податку за 4 квартал 2023р. за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення, у якій було задекларовано до сплати податкове зобов`язання у розмірі - 55.712,40грн. (вх.№).

17.04.2024р. заявник подав до контролюючого органу податкову декларацію екологічного податку за 1 квартал 2024р., у якій в якій було задекларовано до сплати податкове зобов`язання у розмірі - 111. 340,80грн. (вх№).

14.01.2025р. заявник подав до контролюючого органу податкову декларацію екологічного податку за 4 квартал 2024р. за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення, у якій в якій було задекларовано до сплати податкове зобов`язання у розмірі - було задекларовано до сплати податкове зобов`язання у розмірі 106.547,40грн. (вх№).

14.04.2025р. заявник подав до контролюючого органу податкову декларацію екологічного податку за 1 квартал 2025р. за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення, у якій в якій було задекларовано до сплати податкове зобов`язання у розмірі 134.406,39грн. (вх№; Додаток №2).

14.04.2025р. заявник подав до контролюючого органу податкову декларацію екологічного податку за 1 квартал 2025р. за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення, у якій в якій було задекларовано до сплати податкове зобов`язання у розмірі - 20.814,52грн. (вх№; Додаток №1).

За твердженням сторони відповідача за цими документами обовязкової податкової звітності заявником не було проведено платежів до бюджету (окрім - 675,10грн. за 1 квартал 2025р.).

Заявник у ході розгляду справи доказів протилежного до суду не подав.

Доказів внесення змін до перелічених документів обов`язкової податкової звітності у порядку ст.50 Податкового кодексу України матеріали справи не містять.

Доводів про існування таких фактів сторони перед судом не заявляли.

22.12.2025р. заявник подав до контролюючого органу податку декларацію з ПДВ, де у графі 9 відобразив суму податкового зобов`язання з ПДВ у розмірі - 323.978,00грн., у графі 17 відобразив суму податкового кредиту з ПДВ у розмірі - 17.205.238,00грн., у графі 19 відобразив суму від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду у розмірі - 16.881.260,00грн., у графі 21 відобразив суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового ) періоду у розмірі - 16.881.260,00грн., у графі 20.2.1 (сума бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку) проставив позначку - «-».

Згідно з протоколом засідання територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах Харківської обласної військової адміністрації від 19.08.2025р. №3 заборгованість з різниці в тарифах, яка утворилась за період 01.04.2025р.-30.06.2025р. станом на 01.07.2025р. відносно заявника складає - 13.434.648,00грн.

Згідно з протоколом засідання територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах Харківської обласної військової адміністрації від 18.11.2025р. №4 заборгованість з різниці в тарифах, яка утворилась за період 01.07.2025р.-30.09.2025р. станом на 01.10.2025р. відносно заявника складає - 12.928.102,00грн.

22.12.2025р. субєктом владних повноважень відносно заявника було винесено рішення ГУ ДПС у Харківській області від 22.12.2025р. №1217/4-2040 про стягнення коштів з рахунків/електронних гаманців платника податків у банках, небанківських надавачів платіжних послуг/ емітентів електронних грошей у рахунок погашення податкового боргу на суму 428.146,41грн.

Стверджуючи про протиправність управлінських волевиявлення суб`єкта владних повноважень - контролюючого органу у формі рішення ГУ ДПС у Харківській області від 22.12.2025р. №1217/4-2040, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд зазначає, що з 01.01.2011р. приводи та підстави здійснення податкового контролю за дотриманням учасниками суспільних відносин податкової дисципліни та стану виконання податкового обов`язку; зміст та обсяг повноважень податкових органів; процедура реалізації повноважень контролю регламентована, насамперед, приписами Податкового кодексу України.

У розумінні п.36.1 ст.36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Відповідно до п.п.14.1.156 ст.14 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України.

Згідно з п.п.14.1.39 ст.14 Податкового кодексу України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

За визначенням п.п.14.1.175 ст.14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Строки сплати податкового зобов`язання визначені за загальним правилом положеннями ст.57 Податкового кодексу України і за подією збігу цих строків податкове зобов`язання трансформується у податковий борг.

Згідно з п.п.14.1.57 ст.14 Податкового кодексу України екологічний податок - загальнодержавний обов`язковий платіж, що справляється з фактичних обсягів викидів у атмосферне повітря, скидів у водні об`єкти забруднюючих речовин, розміщення відходів, фактичного обсягу радіоактивних відходів, що тимчасово зберігаються їх виробниками, фактичного обсягу утворених радіоактивних відходів та з фактичного обсягу радіоактивних відходів, накопичених до 1 квітня 2009 року.

Відповідно до п.п.240.1.1 ст.240 Податкового кодексу України платниками податку є суб`єкти господарювання, юридичні особи, що не провадять господарську (підприємницьку) діяльність, бюджетні установи, громадські та інші підприємства, установи та організації, постійні представництва нерезидентів, включаючи тих, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюються викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення.

Пунктом 250.1 ст.250 Податкового кодексу України визначено, що базовий податковий (звітний) період з екологічного податку дорівнює календарному кварталу.

Як то указано у п.250.2 ст.250 Податкового кодексу України, платники екологічного податку складають податкові декларації за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, подають їх протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) кварталу, до контролюючих органів та сплачують податок протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку подання податкової декларації: за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, скиди забруднюючих речовин у водні об`єкти, розміщення протягом звітного кварталу відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах - за місцем розміщення стаціонарних джерел, спеціально відведених для цього місць чи об`єктів.

Згідно з п.37.3 ст.37 Податкового кодексу України підставами для припинення податкового обов`язку, крім його виконання, є: 37.3.1. ліквідація юридичної особи; 37.3.2. смерть фізичної особи, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою; 37.3.3. втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом; 37.3.4. скасування податкового обов`язку у передбачений законодавством спосіб.

Окремою спеціальною підставою для припинення податкового обов`язку учасника суспільних відносин згідно з ст.101 Податкового кодексу України є управлінське волевиявлення субєкта владних повноважень з приводу списання податкового боргу платника податків як безнадійного, а згідно з ст.102 Податкового кодексу України - минування строку у 1095 днів від граничної дати подання документу обов`язкової податкової звітності.

Пунктом 59.1 ст.59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), а заходи, спрямовані на погашення (стягнення) податкового боргу, не застосовуються, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Строк давності, визначений пунктом 102.4 статті 102 цього Кодексу для стягнення податкового боргу, у такому випадку розпочинається не раніше дня виникнення податкового боргу у сумі, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з п.59.4 ст.59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У силу спеціального застереження п.59.5 ст.59 Податкового кодексу України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

До набрання чинності нормами Податкового кодексу України суспільні відносин з приводу виконання податкового обовязку були регламентовані приписами Закону України від 21.12.2000р. №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі за текстом - Закон №2181-ІІІ).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №2181-ІІІ податкова вимога визначалась як письмова вимога податкового органу до платника податків погасити суму податкового боргу.

Як то указано у п.6.1 ст.6 Закону №2181-ІІІ, у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов`язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги.

Згідно з п.п.6.2.3 ст.6 Закону №2181-ІІІ перша податкова вимога надсилалась не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов`язання, а друга податкова вимога не раніше тридцятого календарного дня від дня направлення (вручення) першої податкової вимоги, у разі непогашення платником податків суми податкового боргу у встановлені строки.

За змістом п.п.6.3.2 ст.6 Закону № 2181-ІІІ у разі виникнення нового податкового боргу після направлення першої податкової вимоги друга податкова вимога мала містити суму консолідованого боргу без направлення нової податкової вимоги по новому податковому боргу. У контексті даної норми консолідованим вважався борг, визначений у першій податковій вимозі, збільшений на суму нового податкового боргу, що виник до виставлення другої податкової вимоги.

Тож, згідно з приписами ст.59 Податкового кодексу України платнику податків надсилається лише одна податкова вимога замість двох, визначених Законом №2181-ІІІ відносно минулих правовідносин, однак як нормами Податкового кодексу України, так і нормами Закону №2181-ІІІ передбачено, що в разі збільшення суми податкового боргу після направлення (вручення) податкової вимоги, нова податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Згідно з постановою Верховного Суду від 28.08.2018р. у справі №820/4771/17 на податковий борг позивача за період 2015-2016 роки не повинна була надсилатися нова податкова вимога, оскільки податковий борг виник у 2004 році, не переривався, а позивачу вже надсилалися податкові вимоги №1/27 від 16.01.2004 та № 2/28 від 21.02.2004; відповідач після набрання чинності Податковим кодексом України здійснив усі необхідні заходи, враховуючи організаційно-правову форму позивача, які дають контролюючому органу право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу та прийняття відповідно до вимог абзацу другого пункту 95.5 статті 95 ПК України оскаржуваного рішення №1 від 02.10.2017.

Ці обставини не потребують додаткового доказування у справі №520/33569/25 згідно з ч.4 ст.78 КАС України.

Тож, доводи сторони позивача про ненаправлення субєктом владних повноважень у межах спірних правовідносин податкової вимоги як передумови примусового виконання податкового обовязку платника податків у спосіб стягнення коштів з рахунків платника у банку слід кваліфікувати у якості юридично неспроможних.

Продовжуючи розгляд справи суд зазначає, що згідно з п.95.1 ст.95 Податкового кодексу України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Як то указано у п.95.2 ст.95 Податкового кодексу України, стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Пунктом 95.3 ст.95 Податкового кодексу України визначено, що стягнення коштів з рахунків/електронних гаманців платника податків у банках, небанківських надавачах платіжних послуг/емітентах електронних грошей, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих у центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.

Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу. Рішення контролюючого органу підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу та скріплюється гербовою печаткою контролюючого органу. Перелік відомостей, які зазначаються у такому рішенні, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Пунктом 95.4 ст.95 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За приписами п.95.5 ст.95 Податкового кодексу України вилучені відповідно до цієї статті готівкові кошти вносяться посадовою особою контролюючого органу до банку в день їх стягнення для перерахування до відповідного бюджету або до державного цільового фонду в рахунок погашення податкового боргу платника податків, а в разі використання платником податків єдиного рахунку - на такий рахунок, а у разі погашення податкового боргу з податку на додану вартість за задекларованими до сплати податковими зобов`язаннями за періоди, починаючи з 1 липня 2015 року, визначеними платником податків у податковій декларації з податку на додану вартість або уточнюючому розрахунку, такі кошти вносяться на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість. У разі неможливості внесення зазначених коштів протягом того самого дня їх необхідно внести в банк наступного робочого дня. Забезпечення збереження зазначених коштів до моменту їх внесення в банк здійснюється відповідним контролюючим органом.

У разі якщо податковий борг виник у результаті несплати грошових зобов`язань та/або пені, визначених платником податків у податкових деклараціях або уточнюючих розрахунках, що подаються контролюючому органу в установлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків/електронних гаманців такого платника у банках, небанківських надавачах платіжних послуг/емітентах електронних грошей здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, за умови якщо такий податковий борг не сплачується протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати, та відсутності/наявності у меншій сумі непогашеного зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань, та/або бюджетного відшкодування податку на додану вартість. У разі наявності непогашеного зобов`язання держави перед платником податків у сумі, що є меншою за суму податкового боргу, ця норма застосовується в межах різниці між сумою податкового боргу та сумою зобов`язання держави.

У таких випадках: рішення про стягнення коштів з рахунків/електронних гаманців такого платника податків у банках, небанківських надавачах платіжних послуг/емітентах електронних грошей є вимогою стягувача до боржника, що підлягає негайному та обов`язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами відповідної платіжної системи; рішення про стягнення готівкових коштів вручається такому платнику податків і є підставою для стягнення.

Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Застосовуючи положення наведених норм закону до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що згаданий в абз.2 п.95.5 ст.95 Податкового кодексу України випадок стягнення коштів за податковим боргом за рішенням контролюючого органу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків/електронних гаманців такого платника у банках, небанківських надавачах платіжних послуг/емітентах електронних грошей є спеціальним відносно згаданого у п.95.3 ст.95 Податкового кодексу України випадку стягнення коштів за податковим боргом за рішенням суду.

Кваліфікуючими умовами для застосування положень абз.2 п.95.5 ст.95 Податкового кодексу України є: 1) виникнення податкового боргу виключно за рахунок несплати платником податків самостійно задекларованих податкових зобов`язань; 2) вручення платнику податків податкової вимоги або направлення на належну податкову адресу платника податків податкової вимоги та дійсність податкової вимоги як рішення суб"єкта владних повноважень; 3) минування строку у 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) платнику податків податкової вимоги; 4) несплата платником податків самостійно задекларованих податкових зобов`язань понад 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати; 5) відсутність непогашеного зобов`язання держави з приводу повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань у сумі, котра перевищує обсяг невиконаного податкового обов"язку платника податків по сплаті самостійно задекларованих податкових зобов`язань; 6) відсутність непогашеного зобов`язання держави з приводу повернення платнику податків бюджетного відшкодування податку на додану вартість у сумі, котра перевищує обсяг невиконаного податкового обов"язку платника податків по сплаті самостійно задекларованих податкових зобов`язань.

У приписах абз.2 п.95.5 ст.95 Податкового кодексу України законодавиць мовить саме про непогашені зобов`язання держави перед платником податків з приводу повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань з податків (зборів, обов`язкових платежів) або з приводу повернення бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

Будь-які інші фінансові зобов`язання держави перед платником податків в аспекті застосування положень абз.2 п.95.5 ст.95 Податкового кодексу України не мають жодного юридичного значення.

Суд зазначає, що згідно з протоколом засідання територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах Харківської обласної військової адміністрації від 19.08.2025р. №3 заборгованість з різниці в тарифах, яка утворилась за період 01.04.2025р.-30.06.2025р. станом на 01.07.2025р. відносно заявника складає - 13.434.648,00грн.

Згідно з протоколом засідання територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах Харківської обласної військової адміністрації від 18.11.2025р. №4 заборгованість з різниці в тарифах, яка утворилась за період 01.07.2025р.-30.09.2025р. станом на 01.10.2025р. відносно заявника складає - 12.928.102,00грн.

У розумінні п.6.1 ст.6 Податкового кодексу України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

За визначенням п.6.2 ст.6 Податкового кодексу України збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

За приписами ст.8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори (п.8.1 ст.8); До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом (п.8.2 ст.8); До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад (п.8.3 ст.8).

Згідно з п.9.1 ст.9 Податкового кодексу України до загальнодержавних податків належать: 9.1.1. податок на прибуток підприємств; 9.1.2. податок на доходи фізичних осіб; 9.1.3. податок на додану вартість; 9.1.4. акцизний податок; 9.1.5. екологічний податок; 9.1.6. рентна плата; 9.1.7. мито.

Відповідно до п.10.1 ст.10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать: 10.1.1. податок на майно; 10.1.2. єдиний податок.

Відповідно до п.10.2 ст.10 Податкового кодексу України до місцевих зборів належать: 10.2.1. збір за місця для паркування транспортних засобів; 10.2.2. туристичний збір. 10.2-1. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі).

З наведеного слідує, що згадані у наведених вище протоколах засідання територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах Харківської обласної військової адміністрації суми платежів не є грошовим зобовязанням з податків зборів обов`язкових платежів, а тому стан виконання цх фінансових зобов`язань не має жодного юридичного значення у контексті абз.2 п.95.5 ст.95 Податкового кодексу України для правильного вирішення по суті спору у справі №520/33569/25.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що податковий борг заявника у межах спірних правовідносин виник за самостійно задекларованими податковими зобов"язаннями, існує понад 90 календарних днів від граничної дати сплати екологічного податку за поданими до контролюючого органу документами обов`язкової податкової звітності

Правила обчислення податку на додану вартість регламентовані положеннями ст.200 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з п.200.2 ст.202 Податкового кодексу Українири позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

За приписами п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Суд відмічає, що податкова декларація заявника з ПДВ за звітний податковий період - листопад 2025р. не передбачає фінансових зобов`язань держави з приводу повернення платнику податків бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

Тож, у межах спірних правовідннсин станон на календарну дату винесення суб"єктом владних повноважень оскарженого рішення був відсутній і факт непогашеного зобов`язання держави з приводу повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань у сумі, котра перевищує обсяг невиконаного податкового обов"язку платника податків по сплаті самостійно задекларованих податкових зобов`язань; і факт непогашеного зобов`язання держави з приводу повернення платнику податків бюджетного відшкодування податку на додану вартість у сумі, котра перевищує обсяг невиконаного податкового обов"язку платника податків по сплаті самостійно задекларованих податкових зобов`язань.

Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений, насамперед, на суб`єкта владних повноважень шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи, що між тим, у силу правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21 не виключає ані визначеного ч.1 ст.77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, ані використання судом стандартів доказування згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, адже реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути кваліфікована у якості доведеної виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Окрім того, за сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі рішення про стягнення коштів за податковим боргом за рахунок коштів платника податків у банках (небанківських надавачах платіжних послуг/емітентах електронних грошей) котре має безпосередній вплив на майновий стан заявника у розумінні ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини фактичної дійсності зясував із достатньою повнотою, положення належної норми права витлумачив правильно, зважив на усі юридично значимі фактори, а тому реально вчинене управлінське волевиявлення не призвело до погіршення правового становища заявника, бо заявник не виконав податкового обов"язку зі сплати самостійно задекларованих податкових зобов`язань з екологічного податку у строк понад 90 календарних днів з настання події минування граничного строку сплати і не має підстав для постійного або тимчасового увільнення від виконання згаданого податкового обов`язку.

Вирішуючи спір, суд зважує, що у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 21.01.2026р. по справі №280/9029/24: 1) порушення вимог адміністративної процедури може бути підставою для визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним лише за умови, якщо таке порушення є істотним - тобто таким, що вплинуло або могло об`єктивно вплинути на суть ухваленого рішення. У випадку, коли фактичні обставини справи є безспірними, а правовий результат - визначений законом, формальне недотримання окремих процедурних вимог саме по собі не може слугувати достатньою підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень; 2) скасування правильного по суті рішення лише через процедурні недоліки, коли не існує реальної альтернативи вирішення справи, суперечило б завданню адміністративного судочинства, визначеному статтею 2 КАС України; 3) висновки Верховного Суду щодо відмежування правомірного формалізму від надмірного формалізму при оцінці процедурних порушень суб`єктів владних повноважень викладені у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 210/5129/17, від 16 грудня 2021 року у справі № 640/11468/20, від 18 січня 2023 року у справі № 500/26/22, від 16 березня 2023 року у справі № 400/4409/21, від 02 липня 2024 року у справі № 440/2984/21; 4) Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 липня 2009 року у справі "Сутяжник проти росії" (заява № 8269/02) ввів у правовий обіг поняття "правовий пуризм" (надмірний формалізм) - невідступне слідування вимогам процесуальних та/або процедурних норм; надмірно формально суворе (бюрократичне) застосування правових норм і вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності (розумності, добросовісності), обставин конкретної справи, а також необхідності забезпечення ефективної реалізації та/або захисту прав особи та суспільних (публічних) інтересів; 5) Надання оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, потребує співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення"; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови безумовного дотримання ним передбаченої законом процедури прийняття такого рішення (пункти 54- 55 постанови від 16 грудня 2021 року у справі № 640/11468/20); 6) основними правилами (підходами) до відмежування формалізму від надмірного формалізму є: 6-1) суть, за загальним правилом, переважає над формою; 6-2) до вирішення публічно-правових спорів, за загальним правилом, є незастосовними підходи кримінального процесу або процесу притягнення фізичної особи до адміністративної відповідальності (у частині оцінки процедурних порушень); 6-3) процедурні порушення суб`єкта владних повноважень, рішення (дії, бездіяльність) якого оцінюються судом, не можуть легалізувати сутнісні порушення суб`єкта приватного права (порушення з боку одного суб`єкта не можуть легалізувати порушення з боку іншого суб`єкта); 6-4) процедура вторинна, якщо рішення суб`єкта владних повноважень: відповідає визначеним законом завданням (функціям) такого суб`єкта; має легітимну ціль; законодавство не містить імперативних заборон або наслідків недотримання таких процедур; 6-5) якщо є доступ до суду "правопорушник" доводить, у першу чергу, сам факт відсутності правопорушення, що дає змогу суду оцінити суть відповідного правопорушення; 6-6) за порушення процедури, у першу чергу, має нести відповідальність посадова особа, яка допустила таке порушення, і не повинні страждати суспільні (публічні) інтереси або інтереси держави; 6-7) визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень з огляду на процедурні порушення, за загальним правилом, не повинно позбавляти (звільняти) його від обов`язку невідкладно прийняти нове рішення у відповідних правовідносинах з дотриманням процедури; 6-8) дотримання формальних процедур вимагає законодавство, а недотримання деяких формальних процедур вимагає об`єктивна ситуація (доцільність, раціональність, домірність); 7) визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень внаслідок застосування судами надмірного формалізму нівелює принцип процесуальної економії, не забезпечує відновлення порушеного права, а лише відтерміновує реалізацію законного рішення, та може призвести до таких наслідків, як, зокрема, нанесення суттєвої шкоди суспільним інтересам.

У ході розгляду справи судом не було виявлено ознак існування джерел здобуття доказів за власною ініціативою у порядку ч.4 ст.9 КАС України про факти порушення субєктом владних повноважень у межах спірних правовідносин процедури реалізації управлінської функції такого рівня, котрий обєктивно здатен спотворити, перекрутити (викривити) справжні обставини фактичної дійсності та вплинути на результати вчинення оскарженого управлінського волевиявлення.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки - не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко