Справа № 340/7622/24
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 грудня 2025 року м. Дніпросправа № 340/7622/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Коршуна А.О.,

за участю секретаря судового засідання Ретинської В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління ДПС у Кіровоградській області та Міністерства фінансів України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року

у адміністративній справі № 340/7622/24 за позовом Головного управління ДПС у Кіровоградській області до обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Міністерство фінансів України та Головне управління державної казначейської служби України у Кіровоградській області, а також третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Кіровоградської обласної ради про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року відмовлено у задоволені адміністративного позову Головного управління ДПС у Кіровоградській області до обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Міністерства фінансів України та Головного управління державної казначейської служби України у Кіровоградській області, а також третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Кіровоградська обласна рада про стягнення з рахунків у банках, що обслуговують ОБЛАСНЕ КОМУНАЛЬНЕ ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» заборгованості:

- по сплаті основної суми боргу за позикою МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 в сумі 194 202 688, 83 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 4 619 583,93 доларів США), на наступні реквізити: отримувач: Державна казначейська служба України, рахунок отримувача: UA1128011, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача: 899998, , код бюджетної класифікації: 03511630; в іноземній валюті - на рахунок Державної казначейської служби України: отримувач Державна казначейська служба України, валютний рахунок отримувача UA 2855000, банк отримувача ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», , SWIFT ЕХВSUAUX;

- по платі за надання позики МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 263 030, 88 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 6 256,83 доларів США), на наступні реквізити: отримувач Державна казначейська служба України, рахунок отримувача UA 0028001, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації 24110100;

- по відсоткам за позикою МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 125 475 457, 11 грн, за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 2 984 739,34 доларів США), на наступні реквізити: отримувач: Державна казначейська служба України, рахунок отримувача UA 13 28001, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації 24110200;

- по сплаті основної суми боргу за позикою МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №ТF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 в сумі 45 795 566, 36 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 089 359,08 доларів США), на наступні реквізити: отримувач Державна казначейська служба України, рахунок отримувача: UA 21228011, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації 03511630, в іноземній валюті - на рахунок Державної казначейської служби України: отримувач Державна казначейська служба України, валютний рахунок отримувача UA 2855000, банк отримувача ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України», , SWIFT ЕХВSUAUX;

- по платі за надання позики МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 № №ТF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 74 621,33 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 775,05 доларів США), на наступні реквізити: отримувач Державна казначейська служба України, рахунок отримувача: UA0028001, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації 24110100;

- по відсоткам за позикою МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №ТF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 5 596 536, 88 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 133 127,26 доларів США), на наступні реквізити: отримувач Державна казначейська служба України; рахунок отримувача UA 0028001, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації 24110200.

Зазначене рішення суду перршої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем та третьою особою по справі Міністерством фінансів України з підстав його ухвалення внаслідок неправильного та неповного дослідження доказів і встановлення обставин у справі та неправильного застосування норм права до спірних правовідносин, у звязку з чим просять скасувати рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 та ухвалити у справі інше рішення про задоволення вимог Головного управління ДПС у Кіровоградській області до обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» у повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що за висновками суду першої інстанції зазначеними в рішенні від 30.04.2025 сума заборгованості в розмірі 371 407 901, 39 гривень є підтвердженою та не ставиться під сумнів. Оскільки прострочена заборгованість відповідача перед державною за кредитом залученим державою або під державні гарантії обліковується у органах Державної казначейської служби України за місцем реєстрації боржника та стягується з такого суб`єкта господарювання органами доходів і зборів, що є органами стягнення такої заборгованості у порядку, передбаченому Податковим кодексом України відповідно до подання територіальних органів Державної казначейської служби України, і на податкові органи які діють на виконання своїх владних повноважень щодо погашення податкового боргу під час вжиття заходів, спрямованих на погашення відповідної заборгованості не покладено обов`язок перевіряти правомірність та обґрунтованість заборгованості, а відповідно до пп.20.1.19 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи мають право стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Проте, за твердженням позивача, суд першої інстанції вирішуючи спір у цій справі по суті посилаючись на положення ст.19 Конституції України та Глави 9 розділу ІІ ПК України дійшов висновку, що позивач у спірних правовідносинах діяв не у спосіб, що визначений законами України, а звернення до суду з позовом до ОКВП «Дніпро-Кіровоград» з метою стягнення простроченої заборгованості за вищевказаними субкредитними Договорами є передчасним, оскільки контролюючим органом недотримано алгоритму дій, передбачених ст. 95 Податкового кодексу України, які мали передувати зверненню до суду із даним позовом, а саме направлення податкової вимоги, хоча відповідач і заперечував будь-який обов`язок щодо відшкодування спірного грошового зобов`язання та щодо погашення простроченої заборгованості перед державою за кредитами, залученими під державні гарантії, а лише не погоджувався із сумою стягнення.

Посилаючись на положення ч.2 ст.50 БК України, пп.19-1.1.38 п.19-1.1 ст.19-1, пп.20.1.19 пп.20.1.34. п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України та п.1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, суд першої інстанції вказує, що саме вказаними нормами законодавцем поширено процедуру погашення податкового боргу на порядок стягнення заборгованості за бюджетними кредитами, наділивши у такий спосіб правовідносини кредиту, що виникли між державою як кредитором та господарюючим суб`єктом як позичальником, ознаками публічно-правових, а контролюючі органи, що уповноважені здійснювати стягнення під час вжиття заходів, спрямованих на погашення відповідної заборгованості, діють на виконання своїх владних повноважень щодо погашення податкового боргу, визначених ПК України.

При цьому, посилаючись на положення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 №174 Порядку обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості (далі Порядок №174, зокрема на п.10, п.15 Порядку №174, якими визначено, що з боржника територіальні органи Державної казначейської служби примусово стягується прострочена заборгованість за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, яка не погашена боржником протягом 30 календарних днів після настання строку платежу, а також нарахована на суму простроченої заборгованості за кредитом, бюджетною позичкою/фінансовою допомогою пеня стягуються в установленому законодавством порядку органами державної податкової служби за місцем реєстрації боржника відповідно до подання територіальних органів Державної казначейської служби до кінця місяця, що настає за звітним періодом інформують органи державної податкової служби за місцем реєстрації боржника про зміну розміру простроченої заборгованості за кредитами та суму нарахованої на неї пені, що узгоджується з правовою позицією, висловлено. Верховним Судом у постановах по подібним правовідносинам від 27.11.2023 (справа №300/3789/21), від 30.04.2025 (справа №160/8171/21).

Звертаючи увагу суду апеляційної інстанції на те, що згадана вище глава 9 розділу II Податкового кодексу України регулює питання погашення податкового боргу платників податків, який застосовується до процедури погашення заборгованості за кредитами з бюджету застосовуються у частині, що не суперечить нормам Бюджетного кодексу України та постанові Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 року № 174, а також на положення пп.14.1.39. пп.14.1.175. пп.14.1.153. п.14.1. ст.14, п.59.1. п.59.5. ст.59 ПК України, позивач наголошує, що прострочена заборгованість перед державним бюджетом за кредитами, залученими державою, не є податковим боргом в розумінні законодавства, яке регулює податкові правовідносини, має іншу правову природу ніж відносини пов`язані зі сплатою податків і зборів, обов`язкових платежів, тому і ї стягнення не є тотожним заходам погашення податкового боргу визначеним у ПК України та підзаконних нормативно-правових актах, а тому при ухваленні рішення у цій справі суд дійшов помилкових висновків про відмову в задоволенні позовних вимог Головного управління ДПС у Кіровоградській області про стягнення з обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» () по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (за позикою МБРР від 26.05.2014 №8391-UA) та по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (за позикою МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №TF017112) на загальну суму 371 407 901,39 грн., що в свою чергу свідчить про те, що суд першої інстанції у цій справі не забезпечив повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору із з`ясуванням всіх обставин справи та дослідження доказів наявних у матеріалах судової справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права, тому вказане судове рішення підлягає скасуванню.

Апеляційна скарга Міністерства фінансів України мотивована тим, що під час вирішення спору у цій справі відповідачем не спростовано наявність простроченої заборгованості за позичкою Міжнародного банку реконструкції та розвитку відповідно до Договорів про субкредитування № 13010-05/97 і № 13010-05/98 від 20.11.2014 року у заявленому позивачем розмірі, доказів які доводять протилежне суду не надано, проте суд першої інстанції помилково обгрунтував своє рішення лише тим, що:

- позивачем не надано до суду доказів вжиття заходів для погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою у порядку, визначеному главою 9 розділу II Податкового кодексу України без урахування того, що заборгованість, яка стягується у межах даної справи носить характер заборгованості перед державним бюджетом та не є податковим боргом відповідача, і відповідно, стягується прострочена заборгованість за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, яка не погашена боржником протягом 30 календарних днів після настання строку платежу, а також нарахована на суму простроченої заборгованості за кредитом, бюджетною позичкою/фінансовою допомогою пеня стягуються в установленому законодавством Порядку № 174 органами державної податкової служби за місцем реєстрації боржника відповідно до подання територіальних органів Державної казначейської служби, а Міністерством фінансів України на переконання суду не застосовано право договірного списання у сумі невиконаних зобов`язань на користь держави Україна та на вимогу Субкредитора з рахунків позивача у відповідності положеннями ст.6 та ст.7 Договорів про Субкредитування, якими в дійсності не визначено обов`язку Субкредитора застосовувати такий вид забезпечення виконання зобов`язання, як право договірного списання коштів, а лише передбачається право скористатися ним.

За наведених обставин та з урахуванням того, що судом першої інстанції не надано при вирішенні спору у цій справі належної оцінки означеним в апеляціній скарзі нормам законодавства та не у повній мірі з`ясовано обставини справи, третя особа вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до невірного їх застосування та неправильного вирішення справи по суті, а висновки суду викладені в Рішенні не відповідають обставинам справи. Підтримуючи вимоги апеляційної скарги позивача, треття особа вказує на неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального права, яке полягає у застосуванні пункту 95.2 статті 95, без урахування взаємозв`язків його з положеннями підпунктів 14.1.153, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, пункту 59.1 статті 59 ПК України, які стосуються виключно податкового боргу, а також акцентує увагу на безпідставне посилання на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 460/3692/20, оскільки формулювання у цій постанові висновків про недотримання передбаченого ст. 95 ПК України алгоритму дій, що передують зверненню до суду з позовом, оскільки у цій справі в межах касаційного її перегляд процедурні питання звернення контролюючого органу до суду з позовом про стягнення простроченої заборгованості перед державним бюджетом, а також її правова природа не досліджувалися, тому цитоване судом формулювання не є висновком Верховного Суду щодо застосування пункту 95.2 статті 95 ПК України саме у процесі стягнення простроченої заборгованості перед бюджетом. Натомість третя особа звертає увагу на неврахування судом висновків Верховного Суду сформовані у постанові від 27.11.2023 у справі № 300/3789/21 на які Мінфін посилався у додаткових поясненнях від 21.02.2025 наголошуючи, що розглядаючи аналогічну справу про стягнення простроченої заборгованості у відповідності до статті 17 Бюджетного кодексу України та Порядку № 174, Верховний Суд у цій постанові по справі № 300/3789/21 прийшов до наступних висновків: «що відповідно до статті 1 БК України цим Кодексом регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу. У статті 2 БК України наведено наступні визначення: 15-1) гарантійне зобов`язання - зобов`язання гаранта повністю або частково виконати боргові зобов`язання суб`єкта господарювання резидента України перед кредитором у разі невиконання таким суб`єктом його зобов`язань за кредитом (позикою), залученим під державну чи місцеву гарантію; 17) гарантований державою борг - загальна сума боргових зобов`язань суб`єктів господарювання - резидентів України щодо повернення отриманих та непогашених станом на звітну дату кредитів (позик), виконання яких забезпечено державними гарантіями. Бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу (частина друга статті 4 БК України).А за змістом частин третьої та восьмої статті 17 БК України державні (місцеві) гарантії надаються на умовах платності, строковості, а також забезпечення виконання зобов`язань у спосіб, передбачений законом. Правочин щодо надання державної (місцевої) гарантії оформляється в письмовій формі та має визначати: предмет гарантії; повні найменування та місцезнаходження суб`єкта господарювання і кредитора (у разі гарантування виконання зобов`язань за кредитним договором); обсяг кредиту (позики); обсяг гарантійних зобов`язань та порядок їх виконання; права та обов`язки гаранта і кредитора; умови настання гарантійного випадку; строк дії гарантії. У разі виконання державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) гарантійних зобов`язань перед кредиторами шляхом здійснення платежів за рахунок коштів державного (місцевого) бюджету або шляхом укладання з такими кредиторами договорів про реструктурування сум, повернення яких гарантовано, у суб`єктів господарювання, зобов`язання яких гарантовані, з моменту такого виконання виникає прострочена заборгованість перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитами (позиками), залученими під державні (місцеві) гарантії, в обсязі фактичних витрат державного (місцевого) бюджету та/або таких реструктурованих сум, а до держави (Автономної Республіки Крим, обласної ради чи міської територіальної громади) переходять права кредитора та право вимагати від таких суб`єктів господарювання погашення заборгованості в установленому законом порядку, якщо такі права не були передбачені відповідними договорами. Таким чином особливий механізм правового регулювання щодо погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державним бюджетом, щодо коштів які були залучені за кредитом/позикою під державні гарантії унормований БК України та Порядком № 174, які є спеціальними нормативно-правовими актами, що регулюють ці відносини. З огляду на вказане колегія суддів вважає, що доводи представника відповідача про відсутність в законодавстві України відповідного правового регулювання, яке б регулювало спірні правовідносини, є помилковими. При цьому судження відповідача що до спірних правовідносин норми статті 17 БК України, застосуванню не підлягають також є помилковими, оскільки як було встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи прострочена заборгованість AT «Оріана» за Кредитом 1 та Кредитом 2 була погашена Кабінетом Міністрів України після прийняття та набрання чинності БК України». За наведених обставин третя особа тпакож акцентувала увагу апеляцйної інстанції на те, що у цій справі Верховний Суд «Оцінюючи доводи AT «Оріана» про відсутність у нього обов`язку щодо забезпечення своєчасного обслуговування та погашення кредитів; сплати пені за прострочення виконання зобов`язань, з огляду на відсутність доказів укладення правочинів між Міністерством фінансів України та AT «Оріана» щодо кредитних договорів, договорів про надання бюджетних позичок або фінансової допомоги, колегія суддів зауважує, що у відповідності частини восьмої статті 17 БК України у разі виконання державою гарантійних зобов`язань перед кредиторами шляхом здійснення платежів за рахунок коштів державного (місцевого) бюджету, у суб`єктів господарювання, зобов`язання яких гарантовані, з моменту такого виконання виникає прострочена заборгованість перед державою за кредитами (позиками), залученими під державні (місцеві) гарантії, в обсязі фактичних витрат державного (місцевого) бюджету, а до держави переходять права кредитора та право вимагати від таких суб`єктів господарювання погашення заборгованості в установленому законом порядку, якщо такі права не були передбачені відповідними договорами. Як вже зазначалося в цій постанові, Торговим товариством УДЕКО ГмбХ. Велике Герцогство Люксембург (УДЕКО) надано Концерну «Хлорвініл», правонаступником якого є AT «Оріана», Кредит 1 Кредит 2. Вказані кредити надано під гарантію Кабінету Міністрів України. Внаслідок невиконання АТ «Оріана» зобов`язань за Кредитом 1 та Кредитом 2, утворилася прострочена заборгованість, яка була визнана державним зовнішнім боргом України. В подальшому Кабінет Міністрів України погасив прострочену заборгованість AT «Оріана» перед Банком у повному обсязі. Тобто, оскільки прострочена заборгованість AT «Оріана» за Кредитом 1 та Кредитом 2 була погашена Кабінетом Міністрів України, в силу вимог частини восьмої статті 17 БК України у відповідача виникла прострочена заборгованість перед державою за вказаними кредитами, в обсязі фактичних витрат державного бюджету, а до держави перейшли права кредитора та право вимагати від вказаного суб`єкта господарювання погашення заборгованості. Наведене підтверджується належними доказами, які наявні в матеріалах справи, зокрема, договорами, гарантією Кабінету Міністрів України та платіжними документами. Що погашення заборгованості за Кредитом 1 та Кредитом 2. Стосовно доводів відповідача про необхідність застосування позовної давності, в тому числі щодо стягнення пені, колегія суддів зауважує, що згідно абзацу 2 частини дев`ятої статті 17 БК України позовна давність на вимоги щодо погашення заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою), за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державну (місцеву) гарантію, не поширюється. Згідно пункту 15 Порядку № 174 прострочена заборгованість за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, яка не погашена боржником протягом 30 календарних днів після настання строку платежу, а також нарахована на суму простроченої заборгованості за кредитом, бюджетною позичкою/фінансовою допомогою пеня стягуються в установленому законодавством порядку органами державної податкової служби за місцем реєстрації боржника відповідно до подання територіальних органів Державної казначейської служби, яке подається у строки, визначені пунктом 10 цього Порядку за встановленою згідно з додатком 1 формою.».

Відповідач заперечуючи проти задоволення вимог апеляційної скарги позивача вказує на ненадання у цій справі належних доказів, а саме первинних документів, які б підтверджували наявність заборгованості, встановлювали її розмір та визначали період виникнення заборгованості за бюджетною позичкою, саме тому позиція відповідача ґрунтувалась на недоведеності розміру заявленої до стягнення суми та необхідності доведення заявленого предмету позову первинними документами про наявність заборгованості за кредитами /позиками наданими під державні гарантії, а не виключно поданнями органу казначейської служби, що відповідає сталій правовій позиції Верховного Суду викладену в постановах від 22 жовтня 2019 у справі № 826/8966/14, від 26 травня 2021 року у справі № 560/2102/20, від 08 грудня 2022 року у справі № 813/5066/13-а та інших.

Вважає помилковою позицію позивача про відсутності необхідності доведення заборгованості первинними документами, та позиції третьої особи (МінФін) про достатність підстав для стягнення заборгованості за поданнями казначейської служби і про доведеність заборгованості наявними в матеріалах справи доказами, проте ці документи були надані в ході проведеного судового засідання та не підтверджують розмір заявленої до стягнення заборгованості в сумі 371 407 901,39 гривень, в тому числі враховуючи лист Державної казначейської служби України від 13.02.2025 року № 10-05-05/3269 в якому повідомлено про розмір погашеної заборгованості Відповідачем, відсутності доказів направлення рахунків на заявлену суму позову, а також долучених документів про здійснення прямих платежів за Договорами субкредитування в січні-лютому 2025 року (листи № 141/24/14-25 від 28.01.2025 року та № 2248/24/14-25 від 13.02.2025 року) строк оплати по яких навіть не настав зважаючи на умови п. 5.6 Договорів субкредитування і має бути сплачений 15.06.2025 року.

Вказуючи, що в апеляційній скарзі позивач не наводить чітких норм Бюджетного кодексу України чи постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 року № 174 які суперечать нормам Податкового кодексу України в питанні стягнення простроченої заборгованості і не зазначає в чому саме полягає таке суперечність положень цих нормативних актів один одному, відповідач наголошує, що Бюджетний кодексу України містить єдину норму, яка регулює порядок стягнення простроченої заборгованості за договорами кредиту залученими державою або під державну (місцеву) гарантію, і цей порядок викладений в частині 9 статті 17 Бюджетного кодексу України за якою прострочена заборгованість за кредитами стягується з суб`єкта господарювання органами доходів і зборів, що є органами стягнення такої заборгованості у порядку, передбаченому Податковим кодексом України або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання, тобто, норми Бюджетного кодексу України носять прямий відсилочний характер на положення Податкового кодексу України, і аналогічно стягнення заборгованості в установленому законодавством порядку органами державної податкової служби передбачено п 15 Порядку обліку заборгованості № 174, які носять відсилочний характер на положення законодавства який регулює порядок стягнення заборгованості органами державної податкової служби.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерства фінансів України відповідач наголошуючи на правильності рішення суду про недотримання контролюючим органом у даному випадку вимог ст.95 ПК України за якою передумовою для стягнення простроченої заборгованості є надсилання платнику податків податкової вимоги, наголошує на наявності цивільно-правового характеру спірних правовідносин та на помилковості позиції Міністерства Фінансів України про те, що прострочена заборгованості суб`єкта господарювання перед державою має відмінну природу від природи податкового боргу, оскільки це фінансові зобов`язання перед державою, які регулюються бюджетним законодавством, а не податковим, що на переконання відповідача суперечить положенням п.3.3. пп.5.1, 5.2. Податкового кодексу України, а посилання на норми Постанови КМУ від 2 березня 2011 р. N 174 є помилковими так як позивач, на нашу думку, помилково ототожнює порядок обліку заборгованості встановлений цією Постановою КМУ та порядок стягнення податкового боргу встановлений нормами Податкового кодексу України, оскільки за вимогами ст.19 Конституції України та ч.4 ст.5 КАС України суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених законом, що узгоджується з положеннями пп.14.1.153. пп.14.1.175. п.14.1 ст.14, п.59.3. ст.59, п.95.1. п.95.2. п.95.3. ст.95 ПК України, із затвердженою Наказом Міністерства Фінансів України від 30.06.2017 № 610 «Про затвердження Порядку направлення податковими органами податкових вимог платникам податків», та з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 29 січня 2019 року у справі №807/257/14, від 12 вересня 2024 року у справі №240/41812/21 адміністративне провадження №К/990/39459/23, від 12 червня 2018 року у справі № 810/2533/16, від 19 лютого 2019 року у справі № 818/1117/16, від 04 березня 2019 року у справі № 2а-6053/11/1070, від 25 лютого 2020 року у справі № 1340/5767/18, від 14 лютого 2022 року у справі № 826/9711/17, від 12 серпня 2021 року у справі № 804/3642/16, від 14 липня 2021 року у справі № 815/2362/17, від 21 вересня 2018 року у справі №808/3046/16, від 14 лютого 2022 року у справі №826/9711/17, від 27 жовтня 2022 року у справі №240/9395/20, аналізуючи які відповідач наголошує, що норми Бюджетного кодексу України та Постанови КМУ від 2 березня 2011 р. N 174 не застосовуються при оцінці доказів наданих податковим органом в обґрунтування правових підстав щодо наявного права на звернення до суду з відповідними вимогами, а податковий орган отримує законну можливість (має право) звернутись до суду з позовом про стягнення податкової заборгованості тільки через 30 днів з моменту надсилання платнику податків податкової вимоги (податкова вимога, при цьому, має відповідати за формою та змістом вимогам Наказу Мінфіну).

Оскільки відсутність у письмових документах судової справи копій як самої податкової вимоги так і доказів її надсилання платнику податків (боржнику), відповідач вважає, що Повідомлення казначейської служби не можна розцінювати як документ, що встановлює/узгоджує суму податкового боргу. Наявні у справі повідомлення можна розцінювати лише як певну позицію сторони договору «Субкредитування» з приводу належного виконання договору сторонами, тому при відсутності (станом на сьогодні) у податкового органу права на звернення до суду з такими вимогами і як наслідок передчасності звернення до суду, відповідач вважає законим та обгрунтованим рішення суду першої інстанції у цій справі, яке просить залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції фветичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог апеляційних скарг у цій справі та для скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям у справі іншого рішення про задоволення вимог позивача, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Обласне комунальне виробниче підприємство ДНІПРО-КІРОВОГРАД перебуває на обліку у Кропивницькій ДПІ Головного управління ДПС у Кіровоградській області як платник податків, і як Субпозичальник є стороною договорів про субкредитування від 20.11.2024 № 13010-05/97 ( т.1 а.с.26-46) (позика Міжнародного банку реконструкції та розвитку від 26.05.2014 № 8391- UA ( т.2 а.с.14 -156)) та від 20.11.2024 №13010-05/98 ( т.1 а.с.47-70) (позика Міжнародного банку реконструкції та розвитку від 26.05.2014 №ТF017112 (т.2 а.с.157-169)) в рамках спільного з МБРР проекту «Другий проект розвитку міської інфраструктури», умовами яких чітко врегульовано питання щодо предмету договорів, обов`язків погашення Субкредиту відповідно до графіка погашення шляхом перерахування Субпозичальником гривневого еквіваленту відповідної суми у валюті Позики (за офіційним курсом НБУ на день перерахування коштів) на вказаний Субкредитором рахунок, обов`язків своєчасного здійснення платежіів в рахунок погашення боргу за основною сумою Субкредиту, відсотками, маржею та іншими платежами, передбаченими Договорами, інформування Субкредитора в триденний строк про зміни банківських установ, у яких знаходяться рахунки Субпозичальника в національній та іноземній валютах та тощо, зокрема:

Відповідно до п.2.1 статті II Договору № 13010-05/97 (з урахуванням положень Додаткової угоди № 13010-05/97-4 від 05.08.2021) прямо передбачено, що: «Субкредитор рекредитує Субпозичальнику частину Позики МБРР у сумі 28 021 880,00 доларів США та включає початкову разову комісію (0,25% від суми субкретиту, що складає 69 880,00 доларів США) на платній, зворотній, строковій основі, а Субпозичальник зобов`язується використовувати надані кошти відповідно до умов цього Договору, Угоди про позику, виконувати інші зобов`язання, передбачені цим Договором, повернути отриману суму Субкредиту, в тому числі комісію за управління коштами, сплатити відсотки за користування ним та інші платежі, нараховані згідно з положеннями цього Договору». А пунктом 20.1 статті XX вказаного договору чітко прописано, що Додаток № 1 до цього договору є його невід`ємною частиною. У такому додатку міститься графік погашення основної суми Субкредиту. При цьому, пунктами 5.1 і 5.7 ст.V розділу ІI Договору визначено, що Субпозичальник погашає основну суму Субкредиту відповідно до графіка погашення, що міститься у Додатку 1 до цього Договору. У разі зміни графіку погашення позики, викладеного у Додатку 3 Угоди про позику, відповідні зміни вносяться до графіка погашення Субкредиту, що оформлюється додатковою угодою до цього Договору. Погашення, обслуговування Субкредиту та сплата будь-яких платежів за цим Договором здійснюється шляхом перерахування Субпозичальником гривневого еквіваленту відповідної суми у валюті Позики (за офіційним курсом НБУ на день перерахування коштів) на вказаний Субкредитором рахунок. Субпозичальник, згідно підпункту 8.1.4 пункту 8.1 ст.VІІІ розділу ІIІ Договору зобов`язаний своєчасно здійснювати платежі в рахунок погашення боргу за основною сумою Субкредиту, відсотками, маржею та іншими платежами, передбаченими цим Договором, інформувати Субкредитора в триденний строк про зміни банківських установ, у яких знаходяться рахунки Субпозичальника в національній та іноземній валютах. А за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків передбачено, що сторони несуть відповідальність у порядку встановленому законодавством України та Цим Договором (п.18.1, 18.2, 18.3 ст.XVIII розділ IV Договору), зокрема, за невиконання або неналежне виконання Субпозичальником своїх обов`язків із своєчасного повернення основної суми Субкредиту, сплати відсотків за користування ним та інших платежів за цим Договором Субпозичальник сплачує Субкредитору пеню з розрахунку 120% облікової ставки Національного банку України, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який стягується пеня, від суми недоплати, розрахованої за кожний день прострочення платежу, в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Відповідно до п.2.1 статті ІІ розділу ІІ Загальних положень Договору про субкредитування №13010-05/98 від 20.11.2014 року Субкредитор (Міністерство фінансів України) рекредитує Субпозичальнику (ОБЛАСНЕ КОМУНАЛЬНЕ ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ДНІПРО-КІРОВОГРАД») частину коштів Позики (субкредит ФЧТ) у сумі 6 374 557,00 (шість мільйонів триста сімдесят чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят сім доларів нуль центів) дол. США та включає комісію за управління коштами (0,45% від суми субкредиту, що складає 28 557,00 дол. США), на платній, зворотній, строковій основі. І згідно умов вказаного Договору Субпозичальник зобов`язувався використовувати надані кошти відповідно до умов цього Договору, Угоди про позику ФЧТ, виконувати інші зобов`язання, передбачені цим Договором, повернути отриману суму Субкредиту ФЧТ, в тому числі початкову разову комісію, сплатити відсотки за користування ним та інші платежі, нараховані згідно з положеннями цього Договору, а Міністерство зобов`язувалося належним чином виконувати функції відповідального виконавця Проекту, зокрема, забезпечити виконання зобов`язань України за Угодою про позику ФЧТ, крім тих, що безпосередньо належать до компетенції Субкредитора та Субпозичальника, в тому числі забезпечувати залучення до виконання Угоди про позику ФЧТ та Проекту інші державні органи відповідно до їх компетенції, прийняття у разі потреби відповідних нормативно-правовових актів, забезпечити належне впровадження Субпозичальником Договору та, в межах своєї компетенції, належне виконання умов Угоди про позику ФЧТ та цього Договору, здійснювати контроль за належним впровадженням Проекту та інше. При цьому, пунктами 5.1 і 5.7 ст.V розділу ІI цього Договору чітко було визначено, що Субпозичальник погашає основну суму Субкредиту ФЧТ відповідно до графіка погашення, що міститься у Додатку 1 до цього Договору. У разі зміни графіку погашення позики, викладеного у Додатку 3 Угоди про позику ФЧТ, відповідні зміни вносяться до графіка погашення Субкредиту ФЧТ, що оформлюється додатковою угодою до цього Договору, а погашення, обслуговування Субкредиту ФЧТ та сплата будь-яких платежів за цим Договором здійснюється шляхом перерахування Субпозичальником гривневого еквіваленту відповідної суми у валюті Позики (за офіційним курсом НБУ на день перерахування коштів) на вказаний Субкредитором рахунок. А згідно підпункту 8.1.4 пункту 8.1 ст.VІІІ розділу ІIІ Договору про субкредитування №13010-05/98 від 20.11.2014 року Субпозичальник був зобов`язаний своєчасно здійснювати платежі в рахунок погашення боргу за основною сумою Субкредиту ФЧТ, відсотками, маржею та іншими платежами, передбаченими цим Договором, інформувати Субкредитора в триденний строк про зміни банківських установ, у яких знаходяться рахунки Субпозичальника в національній та іноземній валютах, і за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків сторони несуть відповідальність у порядку встановленому законодавством України та Цим Договором (п.18.1, 18.2, 18.3 ст.XVIII розділ IV Договору), зокрема, за невиконання або неналежне виконання Субпозичальником своїх обовязків із своєчасного повернення основної суми Субкредиту ФЧТ, сплати відсотків за користування ним та інших платежів за цим Договором Субпозичальник сплачує Субкредитору пеню з розрахунку 120% облікової ставки Національного банку України, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який стягується пеня, від суми недоплати, розрахованої за кожний день прострочення платежу, в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи стосовно договору про субкредитування № 13010-05/98 за Договором про субкредитування між Міністерством фінансів України, Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Кіровоградською обласною радою, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та обласним комунальним виробничим підприємством «Дніпро-Кіровоград» №13010-05/98 від 20.11.14 заборгованість на 01.01.2025 складає: - Основний борг (дол. США) 1 089 359,08 USD (45 795 566,36 грн.); - Відсотки (дол. США) 133 127,26 USD (5 596 536, 88 грн.); - % за надання гарантій (дол. США) 1 775,05 USD (74 621,33 грн.).

Відповідно, загальний розмір заборгованості по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (за позикою МБРР від 26.05.2014 №8391-UA) та по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (за позикою МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №TF017112), яка стягується з обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» (), яка предметом судового розгляду у справі №340/7622/24 складає 371 407 901, 39 грн.

Саме у зв`язку з виниклою заборгованністю та непогашенням її відповідачем в добровільному порядку до Головного управління ДПС у Кіровоградській області 11.02.2025 року надійшли подання Головного управління державної казначейської служби України у Кіровоградській області від 30 січня 2025 року №869-1, 869-2, 869-3, 869-4, 869-5, 869-6 (т.3 а.с.30-35) щодо стягнення з ОКВП «Дніпро-Кіровоград» () простроченої заборгованості перед державою за кредитами (позиками), залученими державою або під державні (місцеві) гарантії станом на 01.01.2025 року по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (Угода про позику з Міжнародним банком реконструкції та розвитку від 26.05.2014 №8391-UA) та договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (Угода про позику з Міжнародним банком реконструкції та розвитку (ФЧТ) від 26.05.2014 №ТF017112) за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату 01.01.2025, з яких:

- відповідно до Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 про використання Позики МБРР від 26.05.2014 № 8391- UA, за основною сумою боргу: 194 202 688,83 грн. (Сто дев`яносто чотири мільйони двісті дві тисячі шістсот вісімдесят вісім гривень 83 копійки) за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 4 619 583,93 доларів США);

-відповідно до Договору про субкредитування від 20.11.2014 № 13010-05/97 про використання Позики МБРР від 26.05.2014 № 8391-UA, за відсотками (плата за користування кредитами, залученими державою): 125 475 457,11 грн. (Сто двадцять п`ять мільйонів чотириста сімдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят сім гривень 11 копійок) за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 2 984 739,34 доларів США);

-відповідно до Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 про використання Позики МБРР від 26.05.2014 №8391- UA А, за платою за надання гарантій/за платою за надання кредитів (плата за надання державних гарантій та кредитів, залучених державою): 263 030, 88 грн. (Двісті шістдесят три тисячі тридцять гривень 88 копійок) за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 6 256,83 доларів США);

-відповідно до Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 про використання Позики МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №ТF017112, за основною сумою боргу: 45 795 566,36 грн. (сорок п`ять мільйонів сімсот дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот шістдесят шість гривень 36 копійок) за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 089 359,08 доларів США);

-відповідно до Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 про використання Позики МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №ТF017112, за відсотками (плата за користування кредитами, залученими державою): 5 596 536, 88 грн. (П`ять мільйонів п`ятсот дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять шість гривень 88 копійок) за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 133 127,26 доларів США);

-відповідно до Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 про використання Позики МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №ТF017112, за платою за надання гарантій/за платою за надання кредитів (плата за надання державних гарантій та кредитів, залучених державою): 74 621,33 грн. (Сімдесят чотири тисячі шістсот двадцять одна гривня 33 копійок) за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 775,05 доларів США).

Позивач у свою чергу звернувся до суду з позовом у цій справі, вирішуючи який суд першої інстанції спирався на положення затвердженого наказом Міністерства фінансів України 18.07.2016 № 621 Порядку взаємодії між органами Державного казначейства України та органами Державної податкової служби України в процесі виконання державного та місцевих бюджетів за доходами та іншими надходженнями (далі Порядок № 621) та на затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 № 174 Порядок обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості (далі порядок № 174), зокрема, на пункти 2, 6, 10 Порядку № 174), на положення ч.9 ст.17 Бюджетного кодексу України, пп.19-1.1.38. п.19-1. ст.19, пп.20.1.19. п.20.1. ст.20 ПК України, п.1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

При цьому, з огляду на заперечення відповідача проти позовних вимог з підстав не надання позивачем до матеріалів справи доказів у вигляді первинних документів, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості відповідача за позикою наданою в рамках Договорів про субкредитування N 13010-05/97 і N 13010-05/98 від 20.11.2024 року із зазначенням періодів її виникнення та правильності обчислення виходячи із офіційного курсу Національного банку України гривні до іноземної валюти виходячи з цих періодів, а також того, що наявними у справі первинними та іншими основними документами підтверджено вибірку коштів відповідно до договорів про субкредитування від 20.11.2024 № 13010-05/97 та від 20.11.2024 №13010-05/98, і отримання Обласним комунальним виробничим підприємством «Дніпро-Кіровоград» грошових коштів на підставі договорів про субкредитування на відкриті Міністерством фінансів України в АТ «Укрексімбанк» для Обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» розрахунками сум до сплати, виписками по спеціальним рахункам, листами Міністерства фінансів України та поданням органу державного казначейства, якими підтверджується отримання відповідачем грошових коштів на підставі договорів про субкредитування (т.3 а.с.124-250, т.4 а.с.1-17), виходячи з принципу адміністративного судочинства прийняв до розгляду надані представником Міністерства Фінансів письмові докази, визнавши їх достовірними, достатніми, належними та допустимими доказами в розумінні положень КАС України суд першої інстанції правильно зауважив на тому, що відповідачем не спростована у даному спірному випадку наявність простроченої заборгованості за позичкою Міжнародного банку реконструкції та розвитку відповідно до Договорів про субкредитування N 13010-05/97 і N 13010-05/98 від 20.11.2014 року у заявленому позивачем розмірі, також як і не надано суду доказів, які доводять протилежне.

Погоджується колегія суддів також з оцінкою судом першої інстанції у цій справі доводів відповідача стосовно навявності у держави заборгованості перед підприємством, оскільки тариф, який визначається державним регулятором, не може забезпечити самофінансу- вання та досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво послуг, які надаються відповідачем, які на підставі системного аналізу спірних у цій справі обставин та норм матеріального права, якими вони врегульовано, а також з огляду на відсутності у податкового органу обов`язку перевіряти правомірність та обґрунтованість заборгованості, а натомість наявності відповідно до пп. 20.1.19 п. 20.1 ст. 20 ПК України тільки права стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України, а також того, що відповідачем не надано доказів щодо виникнення форс мажорних обставин, які відповідно до розділу V Договорів про субкредитування N 13010-05/97 і N 13010-05/98 від 20.11.2014 року є підставою для не виконання умов договорів та того, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, невиконуються обов`язки - суд першої інстанції правильно визнав не обгрунтованими та такими, що не можуть слугувати підставою для вважати незаконними дії позивача з примусового стягнення грошових коштів з рахунків підприємства у рахунок погашення заявленої до стягнення заборгованості перед державою.

За наведених обставин, а також того, що заборгованість держави перед ОКВП «Дніпро-Кіровоград» в розмірі 521 922 669,96 грн. в розрахунку станом на 01.10.2024 року не підтверджено належними доказами, оскільки Розрахунки обсягу заборгованості з різниці в тарифах, на які посилається відповідач, складено посадовими особами відповідача, і докази визнання вказаної заборгованості державою, або встановлення такої заборгованості рішенням суду в матеріалах справи відсутні, суд першої інстанції цілком обгрунтовано у даному випадку не узяв до уваги посилання представників відповідача та третьої особи на стороні відповідача на постанову КМ України від 29.04.2022 № 502 «Деякі питання регулювання діяльності у сфері комунальних послуг у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану», як підставу невиконання умов Договорів про субкредитування N 13010-05/97 і N 13010-05/98 від 20.11.2014 року, оскільки положення пункту 2 Постанови КМУ № 502 стосуються суб`єктів господарювання ліцензування діяльності яких здійснюють Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, до яких відповідач не відноситься.

Цілком обгрунтованими колегія суддів також визнає висновки суду першої інстанції у цій справі в частині визнання безпідставними посилання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача- Кіровоградської обласної ради про те, що заборгованість за договорами субкредитування не є податковим боргом і спір носить цивільно-правовий характер та має розглядатися за правилами ГПК України. У даному випадку суд правильно акцентував увагу, що законодавець поширив процедуру погашення податкового боргу на порядок стягнення заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, тим самим наділивши правовідносини позики, що виникли між державою як позикодавцем та господарюючим суб`єктом як позичальником, ознаками публічно-правових, стягнення якого здійснюється органами державної податкової служби України шляхом звернення до суду з відповідним позовом з врахуванням вимог, встановлених главою 9 розділу II цього Кодексу, що саме узгоджується і з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.09.2019 у справі № 2а-3974/10/0770.

Оскільки під час апеляційного перегляду даної справи відповідачем не спростовано вищенаведені висновки суду прешої інстанції, в тому і числі і тих, що стосуються розміру заборгованості та періоду її виникнення заборгованості за бюджетною позичкою, а самим відповідачем та третьою особою на стороні відповідача вказані висновки суду в апеляційному порядку навіть не оскаржуються, колегія суддів вважаючи законими висновки суду у зазначеній частині, не знаходить правових підстав для їх більш детального обговорення, а натомість спрямовує свою увагу на висновках суду першої інстанції у цій справі, які саме і слугувати підставою для відмови у задоволені вимог Головного управління ДПС у Кіровоградській області про стягнення з рахунків у банках, що обслуговують обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» заборгованості по сплаті основної суми боргу за позикою МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97, по платі за надання позики МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (плата за користування кредитами, залученими державою), по відсоткам за позикою МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (плата за користування кредитами, залученими державою), по сплаті основної суми боргу за позикою МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №ТF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98, по платі за надання позики МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 № №ТF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (плата за користування кредитами, залученими державою) та по відсоткам за позикою МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №ТF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (плата за користування кредитами, залученими державою).

Так, колегією суддів встановлено, що спираючись саме на положення пункту 95.1 і пункту 95.2. статті 95 ПК України суд першої інстанції виходив з того, що передумовою для стягнення простроченої заборгованості є надсилання платнику податків податкової вимоги, а оскільки позивачем не надано до суду доказів вжиття заходів для погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою у порядку, визначеному главою 9 розділу II Податкового кодексу України, суд саме і виснував, що заявлений у цій справі позов є передчасним через те, що контролюючим органом недотримано алгоритму дій, передбачених ст.95 ПК України, що передують зверненню до суду із даним позовом, зокрема, ненаправленням податкової вимоги відповідачу, що суд вважає повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 02 листопада 2022 року по справі № 460/3692/20.

Саме за наведених у попередньому абзаці обставин, суд першої інстанції дійшов висновку у цій справі про те, що позивач у спірних правовідносинах діяв не у спосіб, що визначені законами України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, окремо при цьому наголошуючи, що положеннями статей 6 та 7 Договорів про Субкредитування передбачено право Міністерства фінансів України договірного списання у сумі невиконаних зобов`язань на користь держави Україна та на вимогу Субкредитора з рахунків позивача, проте при стягненні з рахунків у банках відповідача заборгованості по Договорам про Субкредитування N 13010-05/97 і N 13010-05/98 від 20.11.2024 року Міністерством фінансів України не застосовано вказане право передбачене Договорами про Субкредитування та не наведено, в ході судового розгляду, поважних причин не застосування до спірних правовідносин вказаних положень Договорів про Субкредитування.

Колегія суддів не може погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки особливий механізм правового регулювання погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державним бюджетом, щодо коштів які були залучені за кредитом/позикою під державні гарантії чітко унормований Бюджетним кодексом України та затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2011 Порядком (далі Порядок № 174), яким прописано дії щодо обліку та погашення заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, і які є спеціальними нормативно-правовими актами, що регулюють ці відносини.

Зокрема, статтею 17 Бюджетного кодексу обов`язковою умовою договору, укладеного із суб`єктом господарювання або іншим позичальником про надання кредитів (позик), залучених державою, мають бути зобов`язання суб`єкта господарювання або іншого позичальника, зокрема: - забезпечити своєчасне обслуговування та погашення кредитів (позик); - внести плату за надання кредитів (позик), а відповідно до абзацу 2 частини 8 цієї статті визначено, що якщо договором, укладеним із суб`єктом господарювання, передбачаються зобов`язання такого суб`єкта з погашення та обслуговування кредитів (позик), залучених державою, невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань за договором тягне перехід до держави права стягнення простроченої заборгованості у повному обсязі незалежно від стану виконання державою зобов`язань за такими кредитами (позиками).

При цьому, як вже зазначалося, дії щодо обліку та погашення заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії визначені згаданим вище Порядком №174, у пункті 2 якого саме і наведено визначення: «боржника», яким є суб`єкт господарювання, який отримав кредит, залучений державою або під державні гарантії, бюджетну позичку/фінансову допомогу на умовах, визначених кредитною (субкредитною) угодою, угодою про надання бюджетної позички/фінансової допомоги, та не забезпечив своєчасне і повне виконання своїх зобов`язань за такою угодою; « бюджетної позички/фінансової допомоги», якою є сума коштів, надана Мінфіном у 1993-1998 роках позичальнику на поворотній основі за рахунок коштів державного бюджету на умовах угоди про надання бюджетної позички/фінансової допомоги; «заборгованості за кредитом, бюджетною позичкою/фінансовою допомогою», якою є зобов`язання перед державою, що виникають у суб`єкта господарювання, який отримав кредит, залучений державою або під державні гарантії, бюджетну позичку/фінансову допомогу на умовах, визначених кредитною (субкредитною) угодою, угодою про надання бюджетної позички/фінансової допомоги; « простроченої заборгованості за бюджетною позичкою/фінансовою допомогою», якою є заборгованість боржника перед державою за бюджетною позичкою/фінансовою допомогою (в тому числі за основним боргом, відсотками тощо), не погашена у строк, визначений угодою про надання бюджетної позички/фінансової допомоги.

Так, саме відповідно до пунктів 6, 9, 10 Порядку №174 облік простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою ведеться органами Державної казначейської служби у валюті бюджетної позички/фінансової допомоги, в якій вони надані. Кошти, що надходять до бюджету в рахунок погашення простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою, зараховуються органами Державної казначейської служби на рахунки, відкриті згідно з бюджетною класифікацією, а з метою примусового стягнення в установленому законодавством порядку простроченої заборгованості з боржника територіальні органи Державної казначейської служби до кінця місяця, що настає за звітним періодом інформують органи державної податкової служби за місцем реєстрації боржника про зміну розміру простроченої заборгованості за кредитами та суму нарахованої на неї пені (пункт 10 Порядку №174).

Органами стягнення простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, територіальною громадою) за кредитами з бюджету ч.2 ст.50 Бюджетного кодексу України визначено податкові органи, які як контролюючий орган уповноважені: відповідно до пп.19-1.1.38 п.19-1.1 ст.19-1 Податкового кодексу України забезпечувати стягнення сум простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (АРКрим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (АР Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України; та згідно пп.20.1.19 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску, а також стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (АРКрим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (АР Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України; і у відповідності до пункту 1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (АРКрим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (АР Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу II цього Кодексу, якою також регулюються питання погашення податкового боргу платника податку (статті 87 102), та якою законодавець поширив, в певній частині порядку, визначеного цією главою або іншим законом, процедуру погашення податкового боргу і на порядок стягнення простроченої заборгованості перед бюджетом, наділивши у такий спосіб правовідносини, що виникли між державою як субкредитором та субпозичальником, ознаками публічно-правових.

Відтак, наділяючи нормами Бюджетного та Податкового кодексів України органи ДПС повноваженнями бути органом стягнення щодо простроченої заборгованості суб`єктів господарювання, і вживати заходи, що спрямовані на погашення відповідної заборгованості, у визначених ПК України порядку та спосіб, законодавець фактично розмежував як види боргу (на податковий борг і на прострочену заборгованість перед бюджетом) такі і процедуру стягнення, за якою визначена ПК України процедура стягнення простроченої заборгованості перед бюджетом жодним чином не впливає на правову природу такої заборгованості і не наділяє її статусом податкового боргу боржника.

Зокрема, застосування положень пункту 95.2 статті 95 глави 9 розділу II ПК України можливе лише у системному зв`язку з іншими нормами ПК України та спеціальними Законами, які розрізняють поняття податкового боргу від просроченної заборгованості перед бюджетом.

Отже, оскільки у даному спірному випадку йдеться про стягнення з відповідача просроченої заборгованості перед державою, яка не є податковим боргом, на визначену у цій справі прострочену заборгованість відповідача не поширюються норми статті 59 ПК України, яка саме і передбачає обов`язкове надсилання податкової вимоги платнику податків як передумову для примусового стягнення саме податкового боргу, що в свою чергу свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції стосовно «передумови для стягнення простроченої заборгованості надсилання платнику податків податкової вимоги», які вочевидь суперечать як положенням ст.20 ПК України так і спеціальної норми Бюджетного кодексу України (ст.17), якою безпосередньо і встановлюється особливий порядок погашення заборгованості перед державою (місцевим бюджетом) за бюджетними позиками, кредитами, а також за кредитами, залученими під державні (місцеві) гарантії, і якою передбачається, що у разі невиконання позичальником зобов`язань, орган Казначейства України надсилає до контролюючих органів (тобто податкової служби) подання про суму простроченої заборгованості для її примусового стягнення, і яке є самостійною та достатньою підставою (за наявності документів, на підставі яких кошти отримувалися/виділялися) для звернення контролюючого органу до суду з позовом про стягнення простроченої заборгованості, та свідчить в свою чергу про відсутність необхідності формування податкової вимоги для стягнення простроченої заборгованості перед бюджетом.

Отже, аналізуючи у сукупності положення ст.20, ст.59 та ст.17 Бюджетного кодексу України у сукупності з положеннями підпунктами 14.1.153. 14.1.175. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (якими надано визначення «податкового боргу»), колегія суддів визнає помилковими застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального права, в саме, внаслідок застосування до цих правовідносин пункту 95.2 статті 95, без урахування взаємозв`язків його з положеннями підпунктів 14.1.153, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, пункту 59.1 статті 59 ПК України, які стосуються виключно податкового боргу, і посилання суду першої інстанції у даній справі на постанову Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 460/3692/20, оскільки лише посилання касаційної інстанції у цій справі на те, що передумовою для стягнення простроченої заборгованості є надсилання платнику податків податкової вимоги, по суті не є висновком Верховного Суду щодо застосування пункту 95.2 статті 95 ПК України саме у процесі стягнення простроченої заборгованості перед бюджетом, а стосується тільки загального питання застосування норм процесуального права при вирішенні адміністративних спорів, але без дослідження в межах касаційного перегляд вказаної справи № 460/3692/20 процедурних питань звернення контролюючого органу до суду з позовом про стягнення простроченої заборгованості перед державним бюджетом та її правової природи, що в свою чергу позбавляє можливості використання судом вказаної постанови Верховного Суду як судового прецеденту у даному спірному випадку по цій справі.

Підсумовуючи вищевикладене у сукупності та виходячи з визначеного на законодавчому рівні особливого механізму правового регулювання щодо погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державним бюджетом, щодо коштів які були залучені за кредитом/позикою під державні гарантії, який чітко унормовано спеціальними нормативно-правовими актами: Бюджетним кодексом України та Порядком № 174, та якими не передбачено попереднього надсилання платнику податків податкової вимоги, яка по суті є обов`язковою лише стосовно виниклого податкового боргу, колегія суддів вважає цілком обгрунтованими заявлені у цій справі вимоги про стягнення з відповідача в судовому порядку з рахунків у банках, що обслуговують обласне комунальне виробниче підприємство «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» () та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» заборгованості по сплаті основного боргу за позикою Міжнародний банк реконструкції та розвитку від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97, по платі за надання позики МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (плата за користування кредитами, залученими державою), а також заборгованості по відсоткам за позикою МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (плата за користування кредитами, залученими державою), та заборгованості по сплаті основного боргу за позикою МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 № TF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 і заборгованості по платі за надання позики МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 № TF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (плата за користування кредитами, залученими державою), та заборгованості по відсоткам за позикою МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №TF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (плата за користування кредитами, залученими державою), що в свою чергу є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі та ухвалення іншої постанови про задоволення вимог позивача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Кіровоградській області та Міністерства фінансів України - задовольнити.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року скасувати.

Адміністративний позов Головного управління ДПС у Кіровоградській області до обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Міністерства фінансів України та Головного управління державної казначейської служби України у Кіровоградській області, а також третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Кіровоградська обласна рада про стягнення з рахунків у банках, що обслуговують обласне комунальне виробниче підприємство «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з рахунків у банках, що обслуговують обласне комунальне виробниче підприємство «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» () та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» заборгованість по сплаті основного боргу за позикою МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 в сумі 123 062 911,48 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 2 999 405,58 доларів США), на реквізити: отримувача - Державна казначейська служба України, рахунок отримувача - UА1128011, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації - 03511630.

Стягнути з рахунків у банках, що обслуговують обласне комунальне виробниче підприємство «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» () та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД заборгованість по платі за надання позики МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 200 392,28 гривень за офіційним курсом Національного банку, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 4 884,15 доларів США), на реквізити: отримувача - Державна казначейська служба України, рахунок отримувача - UA0028001, банку отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації 24110100.

Стягнути з рахунків у банках, що обслуговують обласне комунальне виробниче підприємство «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» () та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД заборгованість по відсоткам за позикою МБРР від 26.05.2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/97 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 87 879 735,71 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту бюджетної позики/фінансової допомоги - 2 141 887,97 доларів США) на реквізити: отримувача - Державна казначейська служба України, рахунок отримувача - UA0028001, банку отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації 24110200.

Стягнути з рахунків у банках, що обслуговують обласне комунальне виробниче підприємство «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» () та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД заборгованість по сплаті основного боргу за позикою МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 № TF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 в сумі 22 347 711,31 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 544 679,54 доларів США), на реквізити: отримувача - Державна казначейська служба України, рахунок отримувача - UA0028001, банку отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації 03511630.

Стягнути з рахунків у банках, що обслуговують обласне комунальне виробниче підприємство «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» () та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД заборгованість по платі за надання позики МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 № TF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 56 044,11 грн. за офіційним курсом Національного банку, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 365,96 доларів США), на реквізити: отримувача - Державна казначейська служба України, рахунок отримувача - UA0028001, банку отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації 24110100.

Стягнути з рахунків у банках, що обслуговують обласне комунальне виробниче підприємство «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» () та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД заборгованість по відсоткам за позикою МБРР (ФЧТ) від 26.05.2014 №TF017112 по Договору про субкредитування від 20.11.2014 №13010-05/98 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 4 203 250,36 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 102 445,59 доларів США), на реквізити: отримувача - Державна казначейська служба України, рахунок отримувача - UA0028001, банку отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, , код бюджетної класифікації 24110200.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя А.О. Коршун