Справа № 280/11312/25
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2026-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року Справа № 280/11312/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр-т. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057; ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

23.12.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі третя особа), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 30.10.2025 № 168 про відмову у призначенні позивачу пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу з 17.06.2025 пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII як непрацездатному члену сім`ї загиблого (померлого) батька годувальника із числа військовослужбовців ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання ним обов`язків військової служби по захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 2 422,40грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок);

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00грн (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок);

- розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 24.12.2025 відкрито провадження у справі №280/11312/25, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення та виклику сторін.

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№64431 від 23.12.2025). Зокрема зазначено, що позивач є донькою ОСОБА_2 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 та загинув під час виконання ним обов`язків військової служби по захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини. Позивачу було призначено пенсію у разі втрати годувальника на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV. В подальшому позивач 01.09.2025 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі Закон №2262-ХІІ). Однак рішенням відповідача № 168 від 30.10.2025 у призначенні пенсії було відмовлено з посиланням на досягнення позивачем повноліття, не встановлення їй інвалідності та ненадання документів про перебування на утриманні загиблого. Зауважено, що позивач є студенткою Дніпровського державного медичного університету, 3-й курс, медичний факультет, денне відділення, бюджетна форма навчання, час вступу 01.09.2023, термін навчання 5 років 10 місяців, а тому має право на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ. На думку позивача рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії відповідно до Закону №2262-ХІІ є протиправним, оскільки воно фактично незаконно обмежує її Конституційні права на соціальний захист, достатній рівень життя та отримання пенсії у разі втрати годувальника в розмірі визначеному чинним законодавством України. На підставі вищенаведеного представник позивача просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог викладені у відзиві на позовну заяву (вх.№ 827 від 07.01.2026). Зокрема зазначено, що відповідно до пункту 11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 відповідно до Закону№ 2262-ХІІ визначено, що днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними документами для вирішення цього питання. Зауважено, що на момент звернення за призначенням пенсії позивачем не було надано повного пакета документів, зокрема тих, що підтверджують наявність інвалідності, а тому підстави для призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ відсутні. Додатково вказано, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів, а також детального розрахунку на підтвердження фактично понесених витрат на правничу допомогу. Надані копії ордера та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю лише підтверджують повноваження адвоката, проте не є доказом обсягу виконаних робіт та їхньої вартості. На підставі вищевикладеного представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позиція третьої особи щодо заявлених позовних вимог відображена у письмових поясненнях (вх.№1427 від 09.01.2026), в яких вказано, що за результатами розгляду заяви позивача, поданої через ІНФОРМАЦІЯ_4 , Головним управлінням ПФУ в Запорізькій області було прийнято рішення № 168 від 30.10.2025 про відмову у призначенні пенсії в разі втрати годувальника. Вказане рішення мотивоване невідповідністю позивача критеріям непрацездатності, визначеним статтею 30 Закону № 2262-XII. Зокрема, на момент звернення позивач досягла повноліття, а документів на підтвердження статусу особи з інвалідністю, що дає право на пенсію після 18 років, надано не було. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів перебування позивача на повному утриманні померлого годувальника або отримання від нього допомоги, що була б постійним і основним джерелом засобів до існування. З огляду на викладене, представник третьої особи підтримує позицію відповідача, вважаючи оскаржуване рішення законним та таким, що прийняте у межах правового поля.

Не погодившись з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача подав до суду відповідь на відзив (вх.№1661 від 12.01.2025) у якій, окрім іншого, вказано, що твердження відповідача про відсутність у позивача документів, необхідних для призначення пенсії за Законом № 2262-XII, не відповідають дійсності. При повторному зверненні до ПФУ 01.09.2025 позивач додала до заяви довідку ТОВ «Європейський будинок» від 11.08.2025 № 9726/22 в якій підтверджується, що позивач фактично проживала та перебувала на утриманні батька, ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , до дня його загибелі. Водночас зазначено, що відповідач ігнорує вимоги абзацу 3 пункту «д» Закону № 2262-XII, де вказані інші категорії членів сім`ї, які вважаються непрацездатними, а саме: вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, закладах вищої освіти (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років. Щодо співмірності витрат на правничу допомогу зазначено, що відповідно до договору № 46/25 від 13.12.2025 та опису наданих послуг, підготовка позовної заяви та додатків тривала 24 робочих години (3 робочих дні). Виходячи із загальної суми, вартість однієї години роботи адвоката складає 625,00 грн, що на думку представника позивача є співмірним зі складністю справи, обсягом підготовлених матеріалів та відповідає ринковим цінам на професійну правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_4 (а.с.7).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 від 15.08.2025 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України (а.с.11).

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 07.06.2025, позивач є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.8 зворотний бік).

ОСОБА_2 був призваний військовою частиною НОМЕР_3 та призначений на посаду старшого стрільця 3-го стрілецького відділення 3-го стрілецького взводу 3-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 . З 10.03.2022 він був зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 6 від 10.03.2022 (а.с.19).

На підставі рапорту командира 2-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 від 14.07.2024 № 4656 та наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 14.07.2024 № 323 «Про призначення службового розслідування за фактом зникнення безвісти (загибелі) військовослужбовців», начальником служби РХБЗ сил підтримки військової частини НОМЕР_3 було проведено службове розслідування. За результатами проведеного розслідування було складено Акт, затверджений командиром військової частини НОМЕР_3 , яким, зокрема, запропоновано: службове розслідування вважати завершеним; призначеного наказом №154 від 28.05.2024 молодшого сержанта ОСОБА_2 на посаду техніка 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 , вважати таким, що зник безвісти з особливих обставин 14.07.2024 під час виконання ним обов`язків військової служби по захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини (а.с.17-18).

14.07.2025 командиром військової частини (по стройовій частині) було винесено наказ № 202, за яким ОСОБА_2 вважався зниклим безвісти з 14.07.2024 (а.с.19 зворотний бік).

Як вбачається зі змісту витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з адміністративно-господарської діяльності) № 272 від 21.05.2025, за фактом загибелі військовослужбовця було проведено додаткове службове розслідування (а.с. 22).

За його результатами офіцером групи цивільно-військового співробітництва складено Акт службового розслідування за фактом загибелі військовослужбовця молодшого сержанта ОСОБА_2 , затверджений командиром військової частини НОМЕР_3 (а.с. 22 зворотний бік 25).

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності) № 222 від 13.06.2025, службове розслідування за фактом загибелі за особливих обставин колишнього техніка 2-ї стрілецької роти, молодшого сержанта ОСОБА_2 , наказано вважати завершеним. Відповідно до пункту 2 вказаного наказу, ОСОБА_2 слід вважати таким, що загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання обов`язків військової служби із захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини (а.с. 21 зворотний бік).

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 14.06.2025, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 10 зворотний бік).

01.09.2025 позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону № 2262-ХІІ (а.с.30)

За результатами розгляду поданої позивачем заяви, відповідачем 30.10.2025 прийнято рішення № 168, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника. У якості підстави для відмови відповідачем вказано, що позивач досягла 18-річного віку та особою з інвалідністю не визнана, документ про перебування на утриманні померлого годувальника не подано (а.с. 31 зворотний бік 32).

Вважаючи протиправним рішення відповідача від 30.10.2025 № 168 про відмову у призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є Закон України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб від 09.04.1992 № 2262-XII. Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Згідно з статтею 29 Закону № 2262-XII, пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Відповідно до статті 30 Закону № 2262-XII, право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються:

а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків;

б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"(незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю;

в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"(незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю;

г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати;

д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Дружина (чоловік) годувальника, померлого внаслідок причин, зазначених у пункті "а" статті 20 цього Закону, має право на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до пункту "д" частини четвертої цієї статті незалежно від того, працює (проходить військову службу) вона (він) чи ні.

Вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, закладах вищої освіти (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років. Діти-сироти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 (далі Порядок № 3-1) до заяви про призначення пенсії в разі втрати годувальника додаються такі документи:

1) подання про призначення пенсії, підготовлене уповноваженим органом (структурним підрозділом) (якщо пенсія померлому годувальнику органом, що призначає пенсію, не призначалась);

2) витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю/ з визнанням судом безвісно відсутнім (якщо годувальник помер (загинув) / пропав безвісти у період проходження служби) або його копія;

3) свідоцтво про смерть годувальника або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення його померлим;

4) документи, що засвідчують родинні відносини непрацездатних членів сім`ї з померлим годувальником, які передбачені пунктом 12 цього розділу;

5) документи про перебування непрацездатних членів сім`ї на утриманні померлого (загиблого) годувальника (крім непрацездатних дітей; непрацездатних батьків і дружини (чоловіка) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби), які передбачені пунктом 13 цього розділу;

6) документи померлого годувальника, які передбачені підпунктом 4 пункту 2 цього розділу;

7) документи, що підтверджують право на призначення пенсії незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, які передбачені підпунктами 5-7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (для призначення пенсії непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у пункті «в» статті 30 Закону);

8) документи про обставини загибелі чи смерті годувальника внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час проходження служби при виконанні службових обов`язків (обов`язків військової служби) (висновок військово-лікарської комісії, витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю / визнанням судом безвісно відсутнім або його копія) (для призначення пенсії непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у пункті «в» статті 30 Закону);

9) документи, що підтверджують право на встановлення надбавок, підвищень та інших доплат (за наявності), які передбачені пунктом 4 цього розділу.

Згідно з пунктами 12-13 розділу ІІ Порядку № 3-1 за документи про родинні відносини приймаються:

1) паспорт громадянина України;

2) свідоцтво про народження;

3) свідоцтво про шлюб;

4) рішення суду.

За документи про перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї приймаються:

1) відомості про проживання (разом з годувальником за однією адресою), або інші документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт;

2) рішення суду про встановлення факту перебування непрацездатного члена сім`ї на утриманні померлого годувальника.

Судом встановлено, що у зв`язку із загибеллю батька ОСОБА_2 під час виконання обов`язків військової служби із захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини позивач 01.09.2025 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону № 2262-ХІІ.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви, відповідачем 30.10.2025 прийнято рішення № 168, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника. У якості підстави для відмови відповідачем вказано, що позивач досягла 18-річного віку та особою з інвалідністю не визнана, документ про перебування на утриманні померлого годувальника не подано.

Разом із тим суд зауважує, що процедуру приймання, оформлення і розгляд документів органами, що призначають пенсії, регламентовано розділом IV Порядку № 3-1, абзацом другим пункту 1 якого визначено, що заяви (крім заяви про призначення пенсії) приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

При прийманні документів працівник органу, що призначає пенсію:

1) ідентифікує заявника (його представника);

2) повідомляє інформацію щодо умов та порядку призначення пенсії;

3) реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта або іншого документа, що посвідчує особу. Фіксує й засвідчує виявлені розбіжності;

4) з`ясовує наявніcть у заявника особливого (особливих) статусу (статусів), особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат;

5) повідомляє заявника або посадову особу уповноваженого органу (структурного підрозділу) про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів;

6) сканує документи. На створені електронні копії накладає кваліфікований електронний підпис;

7) надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем, баз даних згідно з пунктом 15 розділу II цього Порядку;

8) видає заявнику або посадовій особі уповноваженого органу (структурного підрозділу) розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 9 до цього Порядку) та/або надсилає уповноваженому органу (структурному підрозділу) повідомлення про перелік документів, які необхідно подати додатково, та строк їх подання. Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі.

З огляду на вищенаведені приписи Порядку № 3-1 суд критично сприймає посилання відповідача на ненадання позивачем усіх необхідних документів та зауважує, що у разі відсутності документів необхідних для вирішення питання щодо наявності у неї права на призначення пенсії відповідач мав обов`язок повідомити позивача про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, чого за обставинами даної справи відповідачем здійснено не було, чим порушено процедуру приймання, оформлення і розгляду документів та, відповідно в частині надання заявнику можливість подати додаткові документи з метою отримання належного соціального захисту особливої категорії осіб.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач, при вирішенні питання про призначення пенсії позивачу, не дотримався справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, оскільки не використав надані законом повноваження для з`ясування тих чи інших обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

На переконання суду, за наявності формальної підстави для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, законної мети такої відмови, яка спрямована на те, щоб відповідна пенсія була призначена тим особам, які мають на це законне право, в той же час позбавлення позивача права на призначення пенсії у разі втрати годувальника, за встановлених судом вище обставин, буде не пропорційним втручанням в її право на отримання відповідних пенсійних виплат, гарантоване статтею 1 протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

На підставі вищевикладеного у сукупності, здійснивши аналіз доказів у справі, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області № 168 від 30.10.2025 про відмову позивачу у призначенні пенсії у разі втрати годувальника прийняте відповідачем без повного встановлення всіх обставин, що мають значення для вирішення питання щодо наявності у позивача права на призначення такої пенсії, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, досліджуючи питання щодо наявності у позивача права на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, на підтвердження перебування на утриманні свого батька ОСОБА_2 позивач до матеріалів справи надала:

- довідку ТОВ «Європейський будинок» № 9726/22 від 11.08.2025, яка засвідчує факт спільного проживання позивача та її батька за адресою: АДРЕСА_3 , до дня його загибелі ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (а.с.35);

- наказ ТОВ «Європейський будинок» №30/09/2021-1ОД від 30.09.2021 «Про використання печатки», згідно з яким ТОВ «Європейський будинок» відмовляється від використання печатки у своїй діяльності з 30.09.2021 (а.с.35 зворотній бік);

- довідку районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району № І-845-3-1079 від 26.08.2025, що підтверджує фактичне місце проживання позивача (а.с.36);

- звіти ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про здійснені відрахування та виплати за 2017-2022 роки та виписки про рух коштів по рахунку позивача за 2022-2024 роки, які свідчать про регулярну сплату ОСОБА_2 аліментів на користь позивача (а.с.36 зворотній бік-51);

- довідку Дніпровського державного медичного університету від 01.12.2025 № 2316, згідно з якою позивач є студенткою 3-го курсу медичного факультету Дніпровського державного медичного університету IV рівня акредитації, денного відділення, бюджетної форми навчання, час вступу 01.09.2023, термін навчання 5 років 10 місяців (а.с.34 зворотній бік).

Наведені вище документи у сукупності, на думку суду, підтверджують факт перебування позивача на утриманні свого батька, ОСОБА_2 та відповідно наявність у позивача права на призначення пенсії у разі втрати годувальника, оскільки, відповідно до статті 30 Закону № 2262-XII, діти, які навчаються за денною формою у закладах вищої освіти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення ними закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Щодо доводів відповідача про ненадання документів на підтвердження інвалідності позивача, суд зазначає, що оскільки позивач належить до категорії непрацездатних членів сім`ї, які мають право на пенсію згідно із Законом № 2262-XII, та перебувала на утриманні свого батька, право на призначення такої пенсії у даному випадку обумовлено іншими правовими підставами, ніж встановлення групи інвалідності.

Водночас, суд звертає увагу сторін на те, що адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були подані в ході судового розгляду.

За обставинами даної справи перелічені вище документи щодо підтвердження перебування позивача на утриманні свого батька ОСОБА_2 не були надані позивачем при зверненні 01.09.2025 із заявою про призначення пенсії та, відповідно, не досліджувались відповідачем при вирішенні питання щодо наявності підстав у позивача права на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-XII.

Водночас, надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача призначити позивачу з 17.06.2025 пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону №2262-XII, як непрацездатному члену сім`ї загиблого (померлого) батька годувальника із числа військовослужбовців ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання ним обов`язків військової служби по захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини, варто зважати на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Так, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Крім того, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею Конвенції повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Водночас, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Згідно з підпунктом 3 пункту 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, яке затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №40/26485, Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

З аналізу наведеного вбачається, що на цей час органи Пенсійного фонду України відповідно до покладених на них завдань, зокрема, призначають (здійснюють перерахунок) і виплачують пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Таким чином, нарахування пенсії відноситься до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження та призначати пенсію позивачу.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі №204/362/17 вказано, що єдиним органом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, є територіальний орган Пенсійного фонду, до якого особа звернулася із відповідною заявою.

З огляду на встановлені вище обставини у їх сукупності, суд вважає належним способом захисту порушених прав позивача у заявленому до розгляду спорі є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 01.09.2025 щодо призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону №2262-XII, як непрацездатному члену сім`ї загиблого (померлого) батька годувальника із числа військовослужбовців ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання ним обов`язків військової служби по захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого рішення, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України.

Згідно зі статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання правової допомоги, позивачем було укладено договір про надання правничої допомоги № 46/25 від 13.12.2025 з Адвокатським об`єднанням «БАРЧУК, ДЕРЕВЯНКО, СЛЬОТА ТА ПАРТНЕРИ» (а.с.88-89).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правничої допомоги № 46/25 від 13.12.2025; опис наданих послуг до договору № 46/25 від 13.12.2025; акт приймання-передачі наданих послуг за договором № 46/25 від 13.12.2025; платіжну інструкцію № 2.453618863.1 від 18.12.2025 (а.с. 88-90 зворотний бік).

Відповідно до змісту вказаних документів, розмір витрат позивача становить 15 000,00 грн.

Частиною 9 статті 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Так, при вирішенні питання стосовно розподілу витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, суд насамперед звертає увагу на те, що справа даної категорії відповідно до предмету спору є справою незначної складності. Також, судом враховано відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, за даними якого має місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій з подібного предмету спору, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного адміністративного позову.

Відтак, враховуючи заперечення відповідача та з огляду на характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, виходячи з критерію розумності, пропорційності та співмірності розподілу витрат на правничу допомогу суд дійшов висновку, що заявлені представником позивача витрати на правничу допомогу є неспівмірними (завищеними) зі складністю адміністративної справи та часом витраченим на надання правничої допомоги, у зв`язку з чим підлягають зменшенню до 3000,00грн.

Водночас, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40грн, що підтверджується квитанцією №7206-1630-2717-1355 (а.с.58).

За таких обставин судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яким прийнято протиправне рішення.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр-т. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр-т. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057; ) від 30.10.2025 №168, яким ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр-т. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057; ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ) від 01.09.2025 щодо призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, як непрацездатному члену сім`ї загиблого батька годувальника із числа військовослужбовців ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання ним обов`язків військової служби по захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр-т. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 02.02.2026.

Суддя І.В.Садовий