Справа № 460/15160/25
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Н.В. Друзенко, розглянувши в порядку письмового провадження заяву про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, ухваленого в адміністративній справі за позовом
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.10.2025 у справі №460/15160/25, визнано протиправним та скасовано рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оформлене протоколом №189 від 24.07.2025, в частині відмови ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Зобов`язано комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки та прийняти відповідне рішення за наслідком розгляду цієї заяви про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Вказане рішення суду набрало законної сили 19.12.2025.

08.01.2026 позивачу у справі виданий, зокрема, виконавчий лист № 1.

20.01.2026 позивач подав до суду заяву у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, у якій просить суд визнати взнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинені на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24.10.2025 року у справі № 460/15160/25.

Заява ґрунтується на тому, що на звернення представника позивача відповідачем було надано письмову відповідь від 16.01.2026, у якій повідомлено, що 30.12.2025 на виконання судового рішення Комісією повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 та прийнято рішення про відмову у наданні відстрочки. Рішення про відмову ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 не надав документів на підтвердження утримання дітей від першого шлюбу, хоча в межах розгляду справи № 460/15160/25, судом право на відстрочку позивача повністю підтверджено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 надано письмові пояснення, в яких він стверджує, що на виконання рішення суду по справі №460/15160/25 від 24.10.2025, комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу. За результатами розгляду ОСОБА_1 відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки факт перебування дітей від першого шлюбу на утриманні позивач не підтвердив документами згідно додатку 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2024 №560.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Вирішуючи по суті позовні вимоги у справі №460/15160/25 суд констатував, що ОСОБА_1 є батьком чотирьох дітей, які не досягли 18 років, записи щодо цього наявні в свідоцтвах про народження усіх чотирьох дітей та усі ці діти перебувають у нього на утриманні. За наведеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Своїм рішенням від 24.10.2025 суд поклав на комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації не просто обов`язок повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки, а й прийняти відповідне рішення за наслідком розгляду цієї заяви, а саме рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Також суд визнав протиправним та скасував рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оформлене протоколом №189 від 24.07.2025, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зв`язку із відсутністю документів спроможних підтвердити факт утримання дітей від першого шлюбу (письмового договору між батьками про те з ким будуть проживати діти та участь батька у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовозобов`язаного).

На виконання рішення суду від 24.10.2025 року у справі №460/15160/25, комісією Рівненського РТЦКСП з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, прийнято рішення, оформлене протоколом №345 від 31.12.2025, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Рішення мотивоване тим, що позивач документально не підтвердив факт перебування дітей від першого шлюбу на утриманні.

Наведене свідчить на користь того, що відповідач прийняв рішення аналогічне тому, яке судом визнано протиправним і скасоване, з аналогічних підстав і мотивів.

Зміст такого рішення наряду з письмовими поясненнями представника відповідача, переконує суд у тому, що воно ухвалено з абсолютним і повним ігноруванням висновків, наведених у судовому рішенні від 24.10.2025 року у справі № 460/15160/25.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно зі статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (рішення у справах «Валерій Фуклєв проти України», «Шмалько проти України», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Apostol v. Georgia»).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За правилами частини шостої цієї статті, за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про порушення відповідачем норм чинного законодавства при виконанні рішення суду, а тому у даному випадку наявні усі правові підстави для застосування заходів судового контролю у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 248, 249, 256, 294, 295, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду у справі №460/15160/25 задовольнити.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинені на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24.10.2025 у справі № 460/15160/25, які полягають у прийнятті рішення про відмову ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 вжити заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судового рішення.

Установити ІНФОРМАЦІЯ_1 тридцятиденний строк з дня отримання (вручення) копії цієї ухвали для подання до суду доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судових рішень.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складений 03 лютого 2026 року.

Суддя Н.В. Друзенко