Справа № 320/35685/25
Суддя: Вісьтак М.Я.
Дата ухвалення: 2026-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2026 року справа №320/35685/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: м. Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, 61022, ) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:

-Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 30 травня 2025 року № 35 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

-Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 весь трудовий стаж, зазначений у трудовій книжці НОМЕР_2 від 15.08.1977, включаючи спірні періоди роботи, а саме:

період роботи в Балаковському відділенні Промстройбанку (м. балаково, саратовської області, рф) з 01.08.1977 по 26.01.1989 на посаді старшого інженера відділу паливно-енергетичного комплексу;

період роботи з 01.01.1992 по 29.05.1992 та проходження військової служби з 29.05.1992 року по 25.06.1993 року у військовій частині НОМЕР_3 (Республіка Казахстан), на посадах, зазначених у військовому квитку НОМЕР_4 ;

період роботи з 05.07.1993 по 03.12.1999 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 15.08.1977 (записи № 18-19, стор. 14-15);

-Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 травня 2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з врахуванням наданих Позивачем доказів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Вісьтак М. Я.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2025 ухвалено позовну заяву залишити без руху.

У подальшому, на адресу Київського окружного адміністративного суду надійшла письмова заява від представника позивача про усунення недоліків позовної заяви, залишеної без руху ухвалою суду від 21.07.2025.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.02.2020 року, маючи право на отримання пенсії за віком, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», подавши всі необхідні документи. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20.02.2020 року № 2600-0314-8/18780 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (25 років), при цьому їй було рекомендовано повторно звернутися після набуття необхідного стажу. 23.05.2025 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Пенсійного фонду за місцем проживання, до Головного управління ПФУ у Київській області в м. Фастів, із заявою про призначення пенсії за віком. Заявка була передана за принципом екстериторіальності до Головного управління ПФУ у Харківській області, яке 30.05.2025 року прийняло рішення № 35 про відмову у призначенні пенсії з мотивів відсутності необхідного страхового стажу. ОСОБА_1 зазначає, що рішення про відмову ґрунтується на таких підставах: Період 01.01.1988 26.01.1989 не зараховано через неналежно завірене виправлення у трудовій книжці. Позивачка зазначає, що запис підтверджується документальною довідкою № 32/9 від 21.02.2022 року «Балаково-Банк», де вказано законну дату звільнення 26.01.1989 року, і що виправлення не впливає на достовірність стажу. Періоди 01.01.1992 29.05.1992 та 29.05.1992 25.06.1993 (військова служба) не зараховано з посиланням на те, що це стаж на території Казахстану, з мотиву припинення Україною участі в Угоді про гарантії прав громадян держав учасниць СНД від 13.03.1992. ОСОБА_1 вказує, що на момент звернення у 2020 році угода була чинною, тому ці періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу. Період 05.07.1993 03.12.1999 не зараховано з мотиву суперечності записів у трудовій книжці, оскільки у матеріалах ЕПС зазначений інший період роботи (30.05.1992 25.06.1993) із тими ж номерами записів. Позивачка стверджує, що записи у трудовій книжці зроблені правильно, без виправлень і відповідають Інструкції № 58 від 29.07.1993 про порядок ведення трудових книжок, а твердження Пенсійного фонду про наявність іншої книжки є безпідставним. ОСОБА_1 додає, що досягла пенсійного віку (65 років), і при наявності страхового стажу від 15 до 22 років набуває права на пенсію за віком. ОСОБА_1 вважає, що відмова відповідача є необґрунтованою та безпідставною, оскільки всі спірні періоди підтверджені належними документами і підлягають зарахуванню до страхового стажу, таким чином позивач просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

25.08.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду надійшов письмовий відзив сторони відповідача, із змісту якого випливає, що представник просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтуванні відзиву вказано, що ОСОБА_1 23.05.2025 звернулася до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058. Рішенням Головного управління ПФУ в Харківській області від 30.05.2025 № 35 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу. Станом на дату звернення страховий стаж особи становив 12 років 7 місяців. Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 15.08.1977, до страхового стажу не зараховано: 01.01.1988 26.01.1989 через наявне виправлення в даті звільнення, яке не завірено належним чином; 1.01.1992 29.05.1992 та 29.05.1992 25.06.1993 (військова служба) оскільки це стаж роботи на території республіки Казахстан; з 01.01.2023 Казахстан припинив участь в Угоді про гарантії прав громадян держав учасниць СНД від 13.03.1992, тому зарахування цих періодів обмежене до 31.12.1991; 05.07.1993 03.12.1999 оскільки в матеріалах ЕПС до заяви про призначення пенсії від 13.02.2020 долучена трудова книжка, на сторінках 14-15 якої зазначений інший період роботи (30.05.199225.06.1993), і номера записів збігаються № 18 19, що унеможливлює їх зарахування. Головне управління ПФУ в Харківській області діяло в межах своїх повноважень, передбачених Конституцією України та законами, а отже права та законні інтереси позивача не порушено. Таким чином, відповідач вважає, що рішення про відмову у призначенні пенсії за віком було ухвалено законно і обґрунтовано, з дотриманням усіх процедур та вимог чинного законодавства.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини.

З поданих до суду документів вбачається, що ОСОБА_1 досягла пенсійного віку 65 років, і для отримання пенсії за віком відповідно до закону необхідний страховий стаж становить від 15 до 22 років.

До матеріалів долучена довідка про реорганізацію банку, що підтверджує такі факти:

- на підставі Постанов Ради Міністрів СРСР №821 від 17.07.1987 р. та №1118 від 06.10.1987 р. Балаковське відділення Будбанку було ліквідовано, а на його базі з 01.01.1988 р. створено Балаковське відділення Промбудбанку СРСР (Наказ Промбудбанку СРСР №36 від 02.12.1987 р., Наказ Обласного управління Промбудбанку №60 від 03.12.1987 р.);

- на базі Балаковського відділення Промбудбанку СРСР створено Комерційний банк «Балаково-банк» (рішення засновників-пайовиків від 24.08.1990 р., Свідоцтво ЦБ рф №444 від 08.10.1990 р.; Наказ по Балаковському відділенню Промбудбанку №108 від 30.12.1990 р., Наказ по Комерційному банку «Балаково-банк» №109 від 31.12.1990 р.);

- Комерційний банк «Балаково-банк» було реорганізовано у Відкрите акціонерне товариство «Балаково-банк» (Свідоцтво ЦБ рф №444 від 14.05.1999 р., Наказ по Комерційному банку «Балаково-банк» №80 від 17.08.1999 р.);

- Відкрите акціонерне товариство «Балаково-банк» перейменовано на Акціонерне товариство «Балаково-банк» (Свідоцтво ЦБ рф №444 від 14.05.1999 р., Наказ №222 від 28.09.2015 р.).

Відповідно до довідки Акціонерного товариства «Балаково-банк», яка видана ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) підтверджує, що остання була звільнена 26.01.1989 року за ст. 31 КЗПП ррфср за власним бажанням у зв`язку з переїздом до місця проживання чоловіка (Наказ №122 від 26.01.1989).

Із поданих до справи документів також вбачається, що серед них міститься копія військового квитка серії НОМЕР_4 , який підтверджує період проходження військової служби ОСОБА_1 , а також відповідь Головного управління Пенсійного фонду України від 20.02.2020 року, якою позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Так, встановлено, що 13.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», подавши необхідні документи.

Рішенням Головного управління ПФУ в м. Києві від 20.02.2020 № 2600-0314-8/18780 їй відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, при цьому їй було рекомендовано повторно звернутися після набуття відповідного стажу.

23.05.2025 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Пенсійного фонду за місцем проживання, до Головного управління ПФУ у Київській області в м. Фастів, із заявою про призначення пенсії за віком.

Згідно з принципом екстериторіальності, заява була передана до Головного управління ПФУ у Харківській області, яке 30.05.2025 прийняло рішення № 35 про відмову у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу.

Суд проаналізував оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 30.05.2025 № 35, на підставі якого встановлено, що при розгляді заяви позивача до страхового стажу їй не було зараховано наступні періоди:

01.01.1988 26.01.1989 через наявне у трудовій книжці виправлення в даті звільнення, яке, на думку органу, не завірено належним чином;

01.01.1992 29.05.1992 та 29.05.1992 25.06.1993 (військова служба) оскільки це стаж роботи на території Республіки Казахстан; орган зазначив, що після 01.01.2023 Казахстан припинив участь в Угоді про гарантії прав громадян держав учасниць СНД від 13.03.1992, тому періоди зараховано лише до 31.12.1991;

05.07.1993 03.12.1999 через те, що в матеріалах ЕПС зазначено інший період роботи (30.05.1992 25.06.1993) із тими ж номерами записів у трудовій книжці.

На підставі наведеного Головним управлінням ПФУ у Харківській області було прийнято рішення № 35 від 30.05.2025 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу.

Таким чином, суд встановив, що оскаржуване рішення ґрунтується на перевірці трудової книжки, військового квитка та матеріалів електронної пенсійної справи і містить мотивування щодо незарахування спірних періодів до страхового стажу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до статті 4 Закону №1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно ст. 5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку […].

Відповідно до ч.ч. 1-2, 4 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

Щодо незарахування періоду роботи у Балаковському відділенні Промстройбанку, м. Балаково, Саратовська область, рф з 01.08.1977 по 26.01.1989, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 просить зарахувати до страхового стажу період роботи з 01 серпня 1977 року по 26 січня 1989 року, підтверджений записами в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 15.08.1977.

Водночас, Пенсійним фондом не зараховано частину цього періоду, а саме з 01.01.1988 по 26.01.1989, з мотивів того, що у трудовій книжці наявне виправлення в даті звільнення, яке не завірене належним чином.

Спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 р. затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція № 58).

Відповідно до п.п. 1.1., 1.5. Інструкції № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 (301-93-п) «Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Пунктом 2.2. Інструкції № 58 визначено, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п.п. 2.3., 2.4. Інструкції № 58, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п.п. 2.27., 4.1. Інструкції № 58, запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Днем звільнення вважається останній день роботи.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Відповідно до п.п. 2.6., 2.8. Інструкції № 58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.

У даному адміністративному спорі відповідач піддав сумніву достовірність записів трудової книжки позивача, зокрема до стажу не враховано роботу за період з 01.01.1988 по 26.01.1989, з мотивів того, що у трудовій книжці наявне виправлення в даті звільнення, яке не завірене належним чином.

Разом з цим, суд наголошує, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 307/541/17 року, який виклав у постанові від 19.12.2019 року.

У постанові Верховного Суд від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 суд касаційної інстанції підтримав висновок, згідно якого, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, в свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення, неналежний порядок ведення та заповнення будь-якої документації з вини підприємства.

Існуючий недолік не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист, що також відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 та від 06.03.2018, 29.03.2019, у справі № справа № 548/2056/16-а, у справі № 754/14898/15-а.

Дослідивши матеріали справи, обставини спірних правовідносин, доводи сторін, надавши оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що записи трудової книжки, якими посвідчено страховий стаж позивача не містять недоліків, через які неможливо встановити факт її належності позивачу та роботи на відповідних посадах, у відповідному підприємстві, в зазначений період часу.

Водночас, неналежне заповнення роботодавцем трудової книжки не може створювати перешкоди для реалізації позивачем її права на соціальне забезпечення.

Отже, доводи відповідача, що виявлені ним недоліки трудової книжки, які на його думку є підставою для неврахування спірного періоду роботи позивача, суд відхиляє як безпідставні.

Суд встановив, що записи про роботу позивача в Балаковському відділенні Промстройбанку, м. Балаково, Саратовська область, рф, а саме з 01.01.1988 по 26.01.1989, є чітко викладеними та зрозумілими.

Період роботи з 01.08.1977 по 26.01.1989 підтверджено належними документами, включно з довідкою банку про реорганізацію та наказом про звільнення, зокрема запис підтверджується документальною довідкою № 32/9 від 21.02.2022 року «Балаково-Банк», де вказано дату звільнення саме 26.01.1989 року.

Окрім того, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Зазначене свідчить, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

Суд зазначає, що в силу наведених вище норм, необхідність підтверджувати трудовий стаж іншими, ніж трудова книжка, документами, виникає лише у разі якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання установою-страхувальником свого обов`язку щодо належного оформлення записів у трудових книжках працівників, а отже, відсутність підпису відповідальної особи при внесенні запису при звільненні не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.

Аналогічний висновок підтримано у постанові Верховного Суду від 30.12.2021 у справі №348/1249/17, від 11.10.2023 у справі №340/1454/21.

Суд вважає, що незарахування спірного періоду роботи позивача до її страхового стажу суперечить принципу правової визначеності, який є одним з елементів верховенства права та згідно із яким обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу відповідних періодів роботи (з 01.08.1977 по 26.01.1989) підлягають визнанню протиправними, а спірний стаж зарахуванню.

Щодо періоду роботи з 01.01.1992 по 29.05.1992 та проходження військової служби з 29.05.1992 по 25.06.1993 на території Республіки Казахстан, суд зазначає наступне.

Позиція відповідача про незарахування цього періоду ґрунтується на тому, що з 01.01.2023 року Казахстан припинив участь в Угоді про гарантії прав громадян держав учасниць СНД від 13.03.1992, і періоди роботи та служби після 31.12.1991 не можуть враховуватися.

Суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2025 р. № 562, встановлено механізм підтвердження та зарахування періодів роботи особи в іншій державі для визначення права на призначення пенсії за віком. Згідно з цим Порядком, такі періоди зараховуються до страхового стажу за умови, що вони визнаються страхувальним законодавством відповідної держави, і це застосовується у разі відсутності необхідного страхового стажу, передбаченого частинами першоютретьою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Періоди роботи осіб в іншій державі (за наявності), з якою укладено міжнародний договір України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, зараховуються до страхового стажу осіб, які проживають в Україні, на умовах такого міжнародного договору.

Особи, які працювали в інших державах і у яких відсутній необхідний страховий стаж, передбачений частинами першою - третьою статті 26 Закону, додають до заяв про призначення пенсії підтвердні документи (п. 3 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2025 р. № 562).

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною і російською федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Узбекистан та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників - мігрантів" від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

За приписами частини другої статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України" припинення та зупинення дії міжнародного договору України здійснюються: в) щодо міжнародних договорів, які укладено від імені Уряду України та які не потребували надання згоди на їх обов`язковість Верховною Радою України або затвердження Президентом України, а також щодо міжвідомчих договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України, - у формі постанови Кабінету Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 25 Закону України "Про міжнародні договори України" припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення" постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. москві.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023, яке було опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19 червня 2023 року.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 №639 "Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" припинено дію Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчиненої 14 січня 1993 р. в м. москві.

Листом Міністерства закордонних справ України від 10.07.2023 №72/14-612/1-80209 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, Апарат Верховної Ради України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376 (із змінами), Угода між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993, припинила дію 4 липня 2023 року.

01.12.2022 Верховна Рада України прийняла Закон України №2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року", який набрав чинності 23.12.2022 і яким постановила зупинити у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., №46, ст.417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР.

Листом Міністерства закордонних справ України від 06.01.2023 №72/14-612-2008 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, Апарат Верховної Ради України, Офіс Генерального прокурора, Посольство України в республіці білорусь, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376 (із змінами), повідомлено, що після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони припинити дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої у м. мінську 22 січня 1993 року, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого у м. москві 28 березня 1997 року, дія зазначених міжнародних договорів для України припиняється 29 грудня 2023 року.

З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України суд виснує, що денонсація Угоди від 13.03.1992, Угоди від 14.01.1993 у відносинах із росією, а також зупинення дії та вихід України з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року у відносинах із Республікою Казахстан, означає, що вказані Угоди та Конвенція припинили породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цих Угод і Конвенції, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення зазначених Угод та Конвенції.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, Угода між Урядом України і урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993, а також Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протокол до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року у відносинах із Республікою Казахстан підлягають застосуванню при зарахуванні стажу роботи позивача в період їх чинності.

Суд наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі, працюючи за межами України, позивач мала легітимні очікування щодо його пенсійного забезпечення. Тобто припинення участі Республіки Казахстан в угоді у 2023 році не може впливати на права позивача, які виникли у 1992 1993 роках.

Таким чином стаж, набутий на території Республіки Казахстан до денонсації Угоди від 13.03.1992, Угоди від 14.01.1993, а також до зупинення дії і виходу України з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року у відносинах із Республікою Казахстан заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, повинні враховуватись при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

За таких обставин суд зазначає, що оскільки ОСОБА_1 працювала на території Республіки Казахстан, під час чинності Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому мала легітимні очікування щодо зарахування такого періоду до страхового стажу та належне пенсійне забезпечення, а тому пенсійним органом протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи в Республіці Казахстан.

Щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 05.07.1993 по 03.12.1999, суд констатує наступне.

Позивачка просить зарахувати до страхового стажу вказаний період, посилаючись на записи № 18 19 трудової книжки серії НОМЕР_2 .

Водночас з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надала до суду копію трудової книжки, де у зазначених пунктах (№ 18 19) вказано період роботи з 30.05.1992 по 25.06.1993, а не з 05.07.1993 по 03.12.1999.

Разом з цим, відповідачем до справи надано іншу копію тієї ж трудової книжки, де зазначено період з 05.07.1993 по 03.12.1999.

Таким чином, у матеріалах справи містяться дві різні копії трудової книжки з розбіжними даними щодо періодів роботи у пунктах № 18 19, що створює документальну колізію та не дозволяє однозначно встановити фактичний період роботи.

Проте, дослідивши у повній мірі доводи позивача, позицію відповідача та документи, наявні у матеріалах справи, суд встановив, що згідно з Відомостями про трудову діяльність з Реєстру застрахованих осіб, у пункті 24 зазначено, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу в Управління соціального розвитку треста «Білоцерковпромжилстрой», Фастівське відділення 05.07.1993 на підставі наказу № 87К, а в пункті 25 цього ж реєстру встановлено, що вона була звільнена за згодою сторін 03.12.1999 на підставі наказу № 127К.

Таким чином, судом встановлено, що позивач у період з 05.07.1993 по 03.12.1999 перебувала у трудових відносинах, що підтверджується даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно з цим реєстром, позивачка була прийнята на роботу 05.07.1993 та звільнена 03.12.1999, що свідчить про наявність безперервного трудового стажу у вказаний період.

Відомості з Реєстру застрахованих осіб підписані уповноваженою особою органу Пенсійного фонду України та є належним і допустимим доказом на підтвердження фактичного періоду трудової діяльності позивача.

Отож суд приймає до уваги ці відомості при вирішенні питання про зарахування спірного періоду до страхового стажу позивача.

Згідно з частиною 3 статті 9 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, у тому числі за даними про трудову діяльність працівників, внесеними відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а за періоди, за які не внесені дані до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Згідно з Положенням про Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 № 8-1) та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/25562, встановлено порядок ведення Реєстру застрахованих осіб, а також порядок надання інформації з цього реєстру. Реєстр ведеться відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та є офіційним джерелом даних щодо трудової діяльності та страхового стажу застрахованих осіб.

Реєстр застрахованих осіб формується як система накопичення, збереження електронних даних на базі централізованих інформаційних технологій відповідно до вимог Законів України "Про електронні документи та електронний документообіг", "Про електронний цифровий підпис", "Про захист персональних даних", "Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах".

Беручи до уваги зазначене, суд вважає, що період роботи з 05.07.1993 по 03.12.1999 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача. Враховуючи доводи сторін, а також надані документи, суд дійшов висновку про задоволення відповідної частини позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Дослідивши матеріали позову, положення законодавства України та детально оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на вище зазначене.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції від 14.07.2025 № 9384-7413-2650-8985, що міститься у матеріалах справи.

Враховуючи задоволення позову, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: м. Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, 61022, ) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 30 травня 2025 року № 35 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 трудовий стаж, зазначений у трудовій книжці НОМЕР_2 від 15.08.1977, включаючи спірні періоди роботи, а саме:

- період роботи в Балаковському відділенні Промстройбанку (м. балаково, саратовської області, рф) з 01.08.1977 по 26.01.1989 на посаді старшого інженера відділу паливно-енергетичного комплексу;

- період роботи з 01.01.1992 по 29.05.1992 та проходження військової служби з 29.05.1992 року по 25.06.1993 року у військовій частині НОМЕР_3 (Республіка Казахстан), на посадах, зазначених у військовому квитку НОМЕР_4 ;

- період роботи з 05.07.1993 по 03.12.1999 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 15.08.1977 (записи № 18-19, стор. 14-15);

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 травня 2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422, 40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: м. Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, 61022, ).

Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.