Справа № 160/32879/25
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2026-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
17 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому позивач просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно довідки про доставку електронного листа, відповідачем ухвалу про відкриття провадження у справі отримано 25.11.2025 року.
Станом на 29.01.2026 року відзив на позов від відповідача не надходив.
Статтею 261 КАС України визначенні особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні, а саме відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі (ч.1). Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч.2).
Відповідно до положень ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи обставини ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк (протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі) та законодавчу встановлену послідовність надання письмових заяв по суті, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
На підставі викладеного вище, суд зазначає, що останній вжив заходи, щодо належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, у порядку визначеному КАС України.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
01 липня 2025 року позивач, у межах тримісячного строку, повторно подав заяву та додав документи, що підтверджують пільговий стаж.
В рішенні, зокрема, зазначено:
Вік заявника 55 років 5 місяців.
Необхідний страховий стаж, визначений" частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 35 років.
Страховий стаж особи становить 24 роки 3 місяці 11 днів.
Результати розгляду документів, доданих до заяви:
за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 з 23.07.1990 по 31.12.1998, оскільки назва організації при прийнятті на роботу не відповідає назві організації на печатці, якою завірено запис про звільнення. Для зарахування необхідно надати довідки про перейменування.
Відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки заявник не досяг встановленого пенсійною віку та не набув необхідного страхового стажу".
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV.
Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону № 1058).
Відповідно до ч. 1 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Частиною другою статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах та працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Згідно частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до пункту б) статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - "Закон № 1788-ХІЇ") на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Норма, яка викладена у п. б) ст. 13 Закону № 1788-ХІТ кореспондується із частиною 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Пунктом першим резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункт "а" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-УІІІ від 02.03.2015 року.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б-г" статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:
б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Конституційний Суд України в рішенні від 8 червня 2016 року у справі № 4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є "обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені" (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України, пункт 7 рішення № 4-рп/2016).
З огляду на вищенаведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
Висновок у рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2016 зроблений з урахуванням вимог частини 2 статті 150 Конституції України в редакції, чинній на момент прийняття рішення № 4-рп/2016, яка є тотожною статті 151-2 Конституції України у редакції на час розгляду справи та статті 8 Конституції України.
Водночас висновок, сформований у пункті 7 рішення № 4-рп/2016, застосовується судом з урахуванням обставин справи та вимог статті 151-2 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
У пункті 3.1 Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 року наголошено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (абзац другий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 27 лютого 2018 року № 1- р/2018). Відповідно до змісту статті 8 Конституції України, розвиваючи практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
Також у пункті 4.4. мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
У першому пункті резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 визнано неконституційними статті 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-УІІІ.
У контексті предмету спору Конституційним Судом України визнані неконституційними положення щодо підвищення віку виходу на пенсію для пільгових категорій осіб та згідно з пунктом 2 резолютивної частині Рішення КСУ № 1 -р/2020 зазначені положення втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення (тобто з 23 січня 2020 року).
У пункті третьому резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме:
"Застосуванню підлягають положення Закону № 1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах".
Відповідно до частини другої статті 8 Закону "Про Конституційний Суд України" з метою захисту та відновлення прав особи Суд розглядає питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) акта (його окремих положень), який утратив чинність, але продовжує застосовуватись що правовідносин, що виникли під час його чинності.
У третьому пункті Рішення № 1-р/2020 визначено порядок його виконання щодо тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року (набрання чинності Законом № 213-УІІІ) на посадах, визначених у вказаних нормах.
Таким чином, Конституційний Суд в Рішенні №1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону № 213- VІІІ.
Припис акта, що визнаний неконституційним Конституційним Судом України із змістовних підстав більше не може бути застосованим під час розгляду справ судами з мотивів його суперечності Конституції України,
Водночас у контексті предмету спору юридична позиція, викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1 -р/2020, застосовується також при оцінці змін до Закону № 1058, які регламентують спірні правовідносини та рішення відповідача.
Таким чином, у спірних правовідносинах слід застосовувати статтю 13 Закону № 1788-ХІІ, як для осіб, які працювали до 01.04.2015 року на посадах, визначених у вказаній нормі, в наступній редакції: "працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.".
Отже, відповідно до вищевикладеного, суд зазначає, що до категорії осіб, на яких поширюється дія Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, і відповідно мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону № 1788-ХІІ після 23.01.2020 (набрання чинності Рішення КСУ № 1-р/2020) належать особи, які працювали до 01.04.2015, були зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мали стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до 01.04.2015, та досягли віку, визначеного цією статтею, на момент звернення до Пенсійного фонду за призначенням пенсії.
Згідно з ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
У пункті 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, також закріплено положення, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 20 цього Порядку передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Таким чином, довідки мають надаватися в разі, коли взагалі відсутні відомості в трудовій книжці про працю громадян у спірний період.
Крім того, згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків у органів Пенсійного фонду при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірці наявного стажу роботи для її призначення.
Враховуючи викладене, суд вважає, що органи Пенсійного фонду України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження задля повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися, чого відповідачем вчинено не було.
Трудова книжка позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 за спірний період містить такі відомості:
- запис № 1 01.09.1985 по 25.05.1988 навчався у середньому професійно-технічному училищі №26 м. Дніпродзержинська (Диплом НОМЕР_4 від 25.05.1988 року);
- запис № 2 23.05.1988 р. по 23.05.1990 проходив військову службу;
запис №3 23.07.1990: прийнятий в ЖКГ на дільницю по обслуговуванню та експлуатації мереж і транспорту, електрогазозварником 5 розряду (наказ №2183/Лс від 20.07.1990);
- запис №6 30.06.1999: звільнений за переведенням в ДП ПЖКО за угодою між керівниками підприємств, п. 5 ст. 36 КЗпП України;
- запис №7 01.07.1999: прийнятий електрогазозварником 5 розряду на дільницю по обслуговуванню та експлуатації обладнання, мереж та транспорту за переведенням з ПО ПХЗ в Державне підприємство "Придніпровське житлово-комунальне об`єднання" (наказ №4/Лс від 01.07.1999);
- запис №9 11.09.2000: звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (наказ №485/лс від 04.09.2000);
- запис №10 03.07.2001: прийнятий на роботу слюсарем за трудовою угодою №2361 від 03.07.2001 з приватним підприємцем ОСОБА_2 (трудова угода № НОМЕР_5 від 03.07.2001 року);
- запис №11 26.11.2001: звільнений з роботи на підставі переведення на роботу за трудовим договором;
- запис №12 27.11.2001: прийнятий на роботу слюсарем за трудовим договором №3 від 27.11.2001 року, зареєстрованим у державній службі зайнятості м. Дніпродзержинська у приватного підприємця ОСОБА_2 (трудовий договір №812 зареєстровано 27.11.2001 року);
- запис №13 30.07.2002: звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (трудовий договір №812 знято з реєстрації 30.07.2002 року);
- запис №14 01.10.2007: прийнятий на посаду електрогазозварника ручного зварювання Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Січеславагромонтаж" (наказ №1001-К від 01.10.2007);
- запис №15 29.08.2014: звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (наказ №0829-К від 29.08.2014);
- запис №25 02.12.2019: прийнятий на посаду електрогазозварника 5-го розряду Товариства з обмеженою відповідальністю "АКІМ" (наказ №11-к від 29.11.2019);
- запис №26 16.11.2020: звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (наказ №22-к від 16.11.2020).
Щодо незарахування до пільгового стажу за Списком №2 періоду навчання у середньому професійно-технічному училищі №26 м. Дніпродзержинська та періоду служби в армії, суд зазначає наступне.
Згідно з п. "д" ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 року до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Частиною 2 ст. 38 Закону України "Про професійну (професійно-технічну) освіту" визначено, що час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Таким чином, необхідними умовами для зарахування до пільгового стажу часу навчання в професійно-технічному навчальному закладі є те, що перерва між днем закінчення навчання та днем зарахування на роботу не повинна перевищувати трьох місяців, та те, що після закінчення навчання особа повинна бути зарахована на роботу за здобутою спеціальністю.
Судом встановлено, що під час навчання у професійно-технічному навчальному закладі позивача було призвано на строкову військову службу, а після закінчення служби ОСОБА_1 протягом двох місяців був працевлаштований електрогазозварником 5 розряду в ЖКГ на дільницю обслуговування та експлуатації обладнання, мереж та транспорту Виробничого об`єднання "Придніпровський хімічний завод".
Згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_3 від 20.07.1990 року позивач у період з 01.09.1985 року по 25.05.1988 року проходив навчання в СПТУ №26 м. Дніпродзержинська, що підтверджується довідкою №123 від 11 квітня 2025 року, виданою Кам`янським професійним ліцеєм (правонаступником СПТУ №26). Після закінчення отримав кваліфікацію електрогазозварника четвертого розряду та Диплом НОМЕР_4 від 25.05.1988 року.
Також із військового квитка серії НОМЕР_6 від 28.04.1988 року вбачається період строкової служби з 23.05.1988 року по 23.05.1990 року.
Відповідно до трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 з 23.07.1990 року позивач працював електрогазозварником 5 розряду в ЖКГ на дільниці обслуговування та експлуатації обладнання, мереж та транспорту Виробничого об`єднання "Придніпровський хімічний завод", що передбачено Списком №2, розділ ХХХII, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР №1173 від 22.08.1956, що також підтверджується архівною довідкою №С-21/2-09/413 від 30.04.2025.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Статтею 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Таким чином, час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Враховуючи викладені обставини, період проходження позивачем строкової військової служби з 23.05.1988 по 23.05.1990 підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, у зв`язку з тим, що на момент призову на строкову військову службу він навчався на денній формі за спеціальністю "Електрогазозварник" у середньому професійно-технічному училищі №26 міста Дніпродзержинська та, відповідно до довідки №123 від 11 квітня 2025 року, закінчив навчання 25.06.1988 року (наказ №32-к від 25.06.1988 року).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 5 грудня 2019 року у справі №513/1195/16-а та постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі №127/1762/17.
Відтак, за наведених обставин, відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України "Про професійну (професійно-технічну) освіту", період навчання позивача з 01.09.1985 року по 25.05.1988 року у СПТУ №26 та проходження позивачем строкової військової служби з 23.05.1988 по 23.05.1990 слід зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 , що дає право на пільгову пенсію за віком за Списком №2, оскільки перерва між закінченням строкової служби (23.05.1990 року) та днем прийняття на роботу за набутою професією (23.07.1990 року) не перевищила трьох місяців.
Щодо незарахування ОСОБА_1 до пільгового стажу за Списком №2 періоду роботи з 23.07.1990 по 31.12.1998 через неподання довідки про перейменування організації при прийнятті на роботу, назва якої не відповідає назві організації на печатці, якою завірено запис про звільнення, суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до заяви про призначення пенсії долучалась історична довідка до архівного фонду "Державне підприємство "Придніпровське житлово-комунальне об`єднання" (ЖКУ, ДДЗ "ДП "ПЖКО") за №С-21/2-09/417/1 від 30.04.2025 року, видана архівним управлінням Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, про перейменування Виробничого об`єднання "Придніпровський хімічний завод" на Державне підприємство "Придніпровський хімічний завод".
Відповідно до абз. 4 даної довідки, наказом від 14 червня 1999 року №194 "Про виділення зі складу ВО "ПХЗ" підрозділів ЖКУ та ДДЗ" особовий склад житлово-комунального управління і дитячих дошкільних закладів звільнено з ВО "Придніпровський хімзавод" 30 червня 1999 року у зв`язку з переведенням до Державного підприємства "Придніпровське житлово-комунальне об`єднання" (п. 5 ст. 36 КЗпП України).
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вказані обставини не спростовують запис №6 у трудовій книжці ОСОБА_1 , засвідчений печаткою Виробничого об`єднання "Придніпровський хімічний завод", на яке позивач був працевлаштований 23.07.1990 року.
З розрахунку стажу позивача (форма РС-право), що міститься в матеріалах справи, вбачається, що до пільгового стажу роботи за Списком №2 не зараховано такі періоди: з 01.01.1999 по 30.06.1999; з 01.07.1999 по 11.09.2000; з 01.10.2007 по 29.08.2014; з 02.12.2019 по 16.11.2020.
Водночас, згідно із записами у трудовій книжці, у спірні періоди позивач працював:
- Запис №3: 23.07.1990 - прийнятий в ЖКГ на дільницю по обслуговуванню та експлуатації мереж і транспорту, електрогазозварником 5 розряду (наказ №2183/Лс від 20.07.1990).
- Запис №6: 30.06.1999 - звільнений за переведенням в ДП ПЖКО за угодою між керівниками підприємств (п. 5 ст. 36 КЗпП України).
- Запис №7: 01.07.1999 - прийнятий електрогазозварником 5 розряду на дільницю по обслуговуванню та експлуатації обладнання, мереж та транспорту за переведенням з ПО ПХЗ (Державне підприємство "Придніпровське житлово-комунальне об`єднання", наказ №4/Лс від 01.07.1999).
- Запис №9: 11.09.2000 - звільнений за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України, наказ №485/лс від 04.09.2000).
- Запис №14: 01.10.2007 - прийнятий на посаду електрогазозварника ручного зварювання ТОВ НВП "Січеславагромонтаж" (наказ №1001-К від 01.10.2007).
- Запис №15: 29.08.2014 - звільнений за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України, наказ №0829-К від 29.08.2014).
- Запис №25: 02.12.2019 - прийнятий на посаду електрогазозварника 5-го розряду ТОВ "АКІМ" (наказ №11-к від 29.11.2019).
- Запис №26: 16.11.2020 - звільнений за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України, наказ №22-к від 16.11.2020).
Суд зазначає, що порядком застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 встановлено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що були чинними на період роботи особи. При цьому до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.
Згідно з пунктом 10 Порядку № 383 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку №637. Згідно пунктів 23 та 24 Порядку № 637 документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.
До пільгового стажу зараховують весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії у Списки. Списки № 1, 2 були затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173 та застосовуються до пільгової роботи до 31 грудня 1991 року; якщо пільгова робота продовжується після 01 січня 1992 року (або тільки почалася після цієї дати), але не більше як до 11 березня 1994 року, - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року № 10; якщо пільгова робота продовжується після 11 березня 1994 року (або тільки почалась після цієї дати), але не більше як до 16 січня 2003 року, - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року № 162; якщо пільгова робота продовжується після 16 січня 2003 року (або тільки почалась після цієї дати), але не більше як до 03 серпня 2016 року, - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 36; якщо пільгова робота продовжується після 03.08.2016 - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 461.
Розділом XXXII "Загальні професії" Списку № 2, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173, передбачалися газозварювальники та їх підручні, електрозварники та їх підручні. Розділом XXXIII "Загальні професії" Списку № 2, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року №10, передбачалась посада "електрозварник". Постановою Кабінету Міністрів від 11 березня 1994 року № 162 затверджено Список № 2, в якому у розділі XXXIII "Загальні професії" передбачені електрогазозварники та газозварники. Постановою Кабінету Міністрів від 16 січня 2003 року № 36 затверджено Список № 2, в якому у розділі XXXIII "Загальні професії" передбачені електрогазозварники та газозварники. Постановою Кабінету Міністрів від 24 червня 2016 року № 461 затверджено Список № 2, в якому у розділі XXXIII "Загальні професії" передбачені електрогазозварники та газозварники.
Професія електрогазозварювальника (газоелектрозварювальника), електрозварника, газозварника в спірний період була передбачена у всіх Списках. Відповідно до єдиного тарифно-кваліфікаційного довідника робіт та професій робітників, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і ВЦРПС 16.01.1985 № 17/2-54 професія зварника не визначена як окрема професія, а є загальною назвою, що об`єднує професії, пов`язані зі зварюванням металів: електрозварника ручного зварювання, електрогазозварника, газозварника і електрозварника на напівавтоматичних і автоматичних машинах. Вказаний нормативно-правовий акт дає підстави для ствердження, що професія зварника та електрозварника, газоелектрозварника є тотожною, тому не може бути підставою для відмови у зарахуванні до спеціального стажу за Списком № 2.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справах №673/283/17 та №683/1774/16-а.
Щодо вимоги позивача про зарахування періоду роботи з 03.07.2001 по 30.07.2002 у приватного підприємця ОСОБА_2 до пільгового стажу за Списком № 2, суд зазначає, що посада "слюсар" відсутня у Переліку виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (Список № 2). Таким чином, право на зарахування вказаного періоду до пільгового стажу не підтверджено.
Відповідно до частин 1, 2 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що рішення прийнято відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені пенсійним законодавством України, відповідно, це рішення є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.
Відтак, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком №2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , період навчання в середньому професійно-технічному училищі №26 м. Дніпродзержинська з 01.09.1985 року по 25.05.1988 року, строкову військову службу з 23.05.1988 по 23.05.1990 року та періоди роботи з 23.07.1990 року по 30.06.1999 року у Виробничому об`єднанні "Придніпровський хімічний завод", з 01.07.1999 року по 11.09.2000 року на Державному підприємстві "Придніпровське житлово-комунальне об`єднання", з 01.10.2007 року по 29.08.2014 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство "Січеславагромонтаж", з 02.12.2019 року по 16.11.2020 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Акім", та повторно розглянути заяву позивача від 22.04.2025 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 на підставі пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно достатті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
На підставі ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 968,96 грн.
Враховуючи викладене та задоволення адміністративного позову в основній частині вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позову до суду в сумі 968,96 грн., підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.
Керуючись статями 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (22933548) сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 968,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник