Справа № 520/33805/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

03.02.2026 р. справа №520/33805/25 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

Комунального підприємства «МУНІЦИПАЛЬНА КОМПАНІЯ ПОВОДЖЕННЯ З ВІДХОДАМИ» Харківської міської ради (далі за текстом - позивач, заявник)
до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі за текстом - Служба), Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, орган публічної адміністрації, адміністративний орган, Управління)
провизнання протиправною та скасування постанови, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправною та скасування постанови Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 085335 від 18.11.2025р..

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу винесена безпідставно, оскільки позивач не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», не надає послуг з перевезення вантажів та не укладав договорів перевезення, а здійснював перевезення відходів у межах власної статутної діяльності з надання комунальної послуги з управління побутовими відходами відповідно до Закону України «Про управління відходами»; при цьому перевезення здійснювалось на підставі належно оформлених бланку-замовлення та акта приймання-передачі відходів, які є іншими документами на вантаж у розумінні ст. 48 Закону, тоді як вимога щодо обов`язкового оформлення товарно-транспортної накладної до таких правовідносин не застосовується, що виключає наявність складу правопорушення та підстави для застосування адміністративно-господарського штрафу.

Відповідач - Державна служба України з безпеки на транспорті (далі за текстом - Служба) про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, проте процесуального обов"язку з подання відзиву на позов та доказів у спростосування викладених у позові доводів не виконав.

Відповідач - Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, орган публічної адміністрації, адміністративний орган, Відділ) із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що під час рейдової перевірки 29.10.2025 було виявлено використання позивачем у господарській діяльності транспортного засобу без наявності у водія товарно-транспортної накладної встановленої форми або іншого визначеного законодавством документа на вантаж, що є порушенням вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Твердив про правомірність складання акту рейдової перевірки та про розгляд справи із дотриманням процедури повідомлення і строків, про урахування поданих пояснень, про неможливість кваліфікації бланка-замовлення та акту приймання-передачі відходів у якості належних документів на вантаж через відсутність обов`язкових реквізитів, передбачених законодавством.

20.01.2026 р. позивач надав до суду відповідь на відзив, де зазначив, що відповідач помилково відніс позивача до автомобільних перевізників, оскільки обов`язки та відповідальність, передбачені ст.ст.34, 48, 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», поширюються виключно на суб`єктів, які надають послуги з перевезення вантажів на договірних умовах, тоді як позивач не укладав договорів перевезення вантажу, не надавав таких послуг та використовував транспортний засіб виключно для здійснення власної статутної діяльності у сфері управління побутовими відходами; відсутність письмового договору перевезення та замовника транспортної послуги виключає наявність у позивача статусу автомобільного перевізника, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, а ототожнення відповідачем поняття «перевізник» у сфері управління відходами з поняттям «автомобільний перевізник» у розумінні Закону є неправомірним, у зв`язку з чим підстави для застосування адміністративно-господарського штрафу відсутні.

Окрім цього, позивачем були надані до суду додаткові пояснення, в яких вказано, що під час перевезення відходів рух транспортного засобу здійснювався на підставі бланку-замовлення та акта приймання-передачі відходів, оформлення яких відповідає Закону України «Про управління відходами» та Правилам № 835, якими не встановлено обов`язку складення товарно-транспортної накладної, при цьому позивач надавав саме комунальні послуги з управління побутовими відходами, до складу яких входить збирання та перевезення відходів, а не послуги з перевезення вантажів на договірних умовах; відсутність укладеного договору про перевезення вантажу та замовника транспортної послуги виключає набуття позивачем статусу автомобільного перевізника у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», що підтверджується практикою Верховного Суду, а з огляду на вимоги Правил № 363 щодо оформлення товарно-транспортної накладної виключно замовником перевезення, позивач не був уповноважений та об`єктивно не мав можливості її складати, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для застосування до нього адміністративно-господарського штрафу.

У відповідь на це відповідачем 21.01.2026 р. було подано до суду заперечення в якому зазначено, що позивач є перевізником у розумінні ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки здійснює перевезення вантажів за власний кошт, а наявність договору перевезення не є обов`язковою умовою для застосування відповідальності; як суб`єкт господарювання у сфері управління відходами позивач фактично транспортує відходи та відповідно до Порядку № 1534 має статус перевізника і зобов`язаний мати та надавати документи на вантаж, у зв`язку з чим висновок про відсутність підстав для застосування адміністративно-господарського штрафу є помилковим.

Здобуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, які відомі учасникам спору і відносно яких у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів до матеріалів справи, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, а відтак, спір може бути вирішений на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчив доводи усіх приєднаних до справи процесуальних документів, повно виконав процесуальний обов`язок зі збору доказів, з`ясував обставини фактичної дійсності, оцінив здобуті докази в їх сукупності та взаємозв`язку, проаналізував зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевірив доводи сторін добутими доказами і вирішуючи спір по суті, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Позивач є власником вантажного автомобіля марки КОБАЛЬТ д.р.н.з. НОМЕР_1 (далі за текстом - Автомобіль).

29.10.2025р. працівниками Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях відносно Автомобілю було здійснено захід державного нагляду (контролю) у формі рейдової перевірки.

Під час проведення рейдової перевірки на автомобільній дорозі за адресою вул. Л. Сердюка, 70 у місті Харкові посадовою особою відповідача було зупинено транспортний засіб марки КОБАЛЬТ д.р.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який забезпечував реалізацію заходів щодо поводження з побутовими відходами у місті Харкові та Харківській області.

За твердженнями сторони позивача, заявник із залученням водія підприємства, що перебуває у трудових відносинах із підприємством, з метою здійснення статутної господарської діяльності, надавав ФОП ОСОБА_2 послуги з управління великогабаритними відходами (меблі, гілки дерев, великі предмети побуту та інше).

Позивач у межах надання послуги з управління відходами здійснив збирання великогабаритних відходів у місці їх утворення за адресою: м. Харків, вул. Польова, буд. 83, після чого забезпечив їх перевезення до об`єкта оброблення відходів - комплексу з переробки твердих побутових відходів з системою збору, утилізації полігонного газу та виробництва електроенергії, розташованого у Харківській області, Харківському районі, на території Дергачівської територіальної громади, за межами м. Дергачі.

Водієм транспортного засобу посадовій особі відповідача було надано документи, передбачені законодавством для здійснення перевезень, зокрема: бланк-замовлення вантажного автомобіля № 8291 від 29.10.2025 р. та акт приймання- передачі відходів (картка перевезення відходів) від 29.10.2025 р.

Із поданих до матеріалів справи копій документів убачається, що транспортний засіб належить позивачу та використовується останнім у власній господарській діяльності.

За наслідками рейдової перевірки працівником суб"єкта владних повноважень було виявлено відсутність товарно-транспортної накладної встановленої форми або інші визначені законодавством документи, що було кваліфіковано працівником суб`єкта владних повноважень у якості порушення вимог ст.48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт".

Результати рейдової перевірки було оформлені актом від 29.10.2025р. №ОАР 063998 (далі за текстом - Акт №ОАР 063998).

У тексті Акта №ОАР 063998 від 29.10.2025р. викладено судження суб`єкта владних повноважень про допущення автомобільним перевізником порушень статей 34 та 48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ Про автомобільний транспорт, а саме: перевезення вантажів за відсутності документів, визначених ст. 8 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт", а саме товаро-транспортної накладної встановленої форми, або інші визначені законодавством документи.

03.11.2025р. відповідач направив заявникові письмове повідомлення про дату, час та місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт (18.11.2025р. протягом 09:00год.-10:00год.).

За викладеним у відзиві на позов твердженням суб`єкта владних повноважень, 12.11.2025р. від позивача на адресу відповідача надійшли пояснення, в яких зазначено, що під час рейдової перевірки 29.10.2025 водієм транспортного засобу було пред`явлено бланк-замовлення вантажного автомобіля та акт приймання-передачі відходів (картку перевезення відходів), які складені у день перевірки та містять відомості про здійснення перевезення відходів, однак зазначені документи посадовими особами органу державного нагляду до уваги прийняті не були, у зв`язку з чим складено акт перевірки з висновком про відсутність документів, передбачених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

18.11.2025р. із посиланням на Акт № ОАР 063998 від 29.10.2025р. відповідачем було прийнято постанову № 085335 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17.000,00 грн.

Як з`ясовано судом, юридичними підставами для прийняття цього рішення суб`єктом владних повноважень були обрані положення ст.ст. 48, 60 Закону України від 05.04.2001р. № 2344-ІІІ Про автомобільний транспорт, а фактичними підставами послугували викладені у тексті Акту № ОАР 063998 від 29.10.2025р. судження про скоєння правопорушення у вигляді здійснення перевезення вантажу за відсутності на момент перевірки товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж.

Стверджуючи про невідповідність закону означеного рішення суб`єкта владних повноважень, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб`єктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч.3 ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

За застереженням ч.1 ст.27 Конституції України ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Статтею 42 Конституції України проголошено, що кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом; Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Частиною 1 ст.50 Конституції України передбачено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Як то указано у ч.2 ст.13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Зі змісту наведених приписів Основного Закону України слідує, що провадження учасниками суспільних відносин діяльності з ознаками підприємницької (господарської) в умовах, котрі виключають неприйнятий рівень ризику (загрози) життю та здоров`ю людей, є публічним інтересом суспільства, котрий підлягає охороні і захисту Державою через механізми державного нагляду (контролю) та застосування заходів державного впливу (примусу).

Суспільні відносини з приводу використання учасниками суспільних відносин у межах провадження підприємницької діяльності вантажного автомобільного транспорту унормовані, зокрема, приписами Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікована Законом України від 06.03.2008р. №129-VI; далі за текстом - Конвенція №153), Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт", Закону України від 10.11.1994р. № 232/94-ВР "Про транспорт", Закону України від 30.06.1993 р. № 3353-XII "Про дорожній рух", Правил дорожнього руху (затверджені постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306), Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (затверджений постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р.; далі за текстом - Порядок №1567), Інструкції використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті (затверджена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010р. №385, затверджена в Міністерстві юстиції України 20.10.2010р. за №946/18241; далі за текстом - Інструкція №385), а також приписами Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (затверджене наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010р. №340; далі за текстом - Положення №340).

Згідно з ст.6 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт", Положенням про Державну службу України з безпеки на транспорті (затверджено постановою КМУ від 11.02.2015р. №103), Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (затверджений постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р.; далі за текстом - Порядок №1567) державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті здійснюється Державною службою України з безпеки на транспорті та територіальними органами Державної служби України з безпеки на транспорті, у тому числі і у спосіб проведення рейдових перевірок, якою за визначенням ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до ч.17 ст.6 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" у редакції Закону України від 03.06.2021р. №1534-ІХ рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У силу спеціального застереження ч.20 ст.6 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" у редакції Закону України від 03.06.2021р. №1534-ІХ автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.

Суд відмічає, що у розумінні ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Тож, стосовно обов`язку учасників суспільних відносин суб`єктів господарювання забезпечити обладнання вантажних автомобілів повною масою понад 3,5 тон, які задіяні у технологічному процесі створення умов (організації) перевезень (фізичного переміщення) вантажу із використанням праці найманого водія (як для задоволення потреб третіх сторонніх суб`єктів права (тобто на комерційній особі), так і для задоволення власних внутрішньогосподарських потреб такого учасника суспільних відносин (тобто у разі фізичного переміщення вантажу у межах однієї і тієї ж юридичної особи без надання послуги з перевезення замовнику)) суд зазначає, що згідно з п.1 ст.1 Конвенції №153 ця Конвенція застосовується до найманих водіїв, які працюють або на підприємствах, що займаються перевезеннями для третіх сторін, або на підприємствах, що перевозять вантажі чи пасажирів за свій рахунок на автомобілях, які використовуються професійно для внутрішніх чи міжнародних автомобільних перевезень товарів або пасажирів.

Відповідно до п.1 ст.5 Конвенції №153 жодному водію не дозволяється керувати транспортним засобом без перерви більше чотирьох годин.

Отже, нормами міжнародного акту права чітко передбачено необхідність обов`язкового обліку часу роботи найманого водія у звичайних умовах життєдіяльності.

За визначенням ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів; автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Отже, за нормами наведеного національного закону України кваліфікуючою умовою для визнання учасника суспільних відносин перевізником є наявність у такого учасника правового статусу фізичної особи чи правового статусу юридичної особи та задіянність такого учасника суспільних відносин у процесі переміщення вантажу у просторі із використанням вантажного автомобілю та праці найманого водія.

Натомість, ознака наявності або відсутності у процесі переміщення вантажу у просторі із використанням вантажного автомобілю та праці найманого водія саме послуги з перевезення пасажирів чи вантажів (тобто перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату) не має жодного юридичного значення, позаяк законом чітко указано, що перевезення вантажу може відбуватись і за власний кошт (тобто без надання послуги з перевезення вантажу, а у цілях задоволення власних внутрішньогосподарських потреб).

Пунктом 1.3 Положення №340 визначено, що вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами

За правилами п.1.4 Положення №340 це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій; транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем; сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств; закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності; транспортними засобами спеціального та спеціалізованого призначення суб`єктів господарювання незалежно від форм власності, що здійснюють експлуатаційне утримання, будівництво та поточний ремонт автомобільних доріг загального користування, вулиць у населених пунктах, а також інших об`єктів транспортної інфраструктури в радіусі не більше 150 км від об`єкта будівництва (ремонту), які обладнані спеціальними світловими сигнальними пристроями відповідно до пункту 3.6 розділу 3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, за умови наявності у водія відповідного транспортного засобу первинного документа, що фіксує маршрут руху такого транспортного засобу, а також у разі забезпечення експлуатації дорожніх об`єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об`єктів і виникнення інших перешкод у дорожньому русі.

У силу застереження п.6.1 Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Отже, вимога про обов`язковість обладнання транспортного засобу - вантажного автомобіля повною масою понад 3,5т. тахографом є чіткою та однозначною, множинного тлумачення поза розумним сумнівом не допускає.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про, що з аналізу змісту наведених вище норм права чітко, однозначно та безумовно слідує висновок про існування у кожного учасника суспільних відносин, котрий використовує для організації процесу перевезення вантажу (як для потреб третього стороннього суб`єкта права замовника, так і для задоволення власних внутрішньогосподарських потреб) транспортний засіб вантажний автомобіль повною масою понад 3,5т. із використанням праці найманого водія обов`язку обладання цього транспортного засобу тахографом та використання тахографу під час експлуатації вантажного автомобіля за призначенням або використання інших суміжних засобів обліку робочого часу найманого водія.

Така вимога викликана виключно потребою у забезпеченні публічного інтересу суспільства на безпеку дорожнього руху, а тому має поширюватись як на автомобільного перевізника юридичну особу, котра надає комерційну послугу з перевезення вантажів, так і на перевізника юридичну особу, котра здійснює переміщення вантажу у власних внутрішньогосподарських потребах без надання послуги третьому сторонньому суб`єкту права (тобто здійснює перевезення вантажу за власний кошт), бо протилежне тлумачення цієї вимоги із неминучістю призводить до дискримінації однакових за статусом та категорією учасників суспільних відносин у однакових умовах участь у дорожньому русі транспортних засобів вантажних автомобілів з метою перевезення вантажів за абсолютно неістотною ознакою (надання послуги з перевезення замовнику на комерційній основі або самостійне споживання власноствореної послуги з перевезення).

Розв`язуючи спір по суті, суд зважає, що правові висновки Верховного Суду з приводу кваліфікації конкретного учасника суспільних відносин у якості автомобільного перевізника викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.03.2025р. по справі 380/13118/23, де зазначено, що питання відповідності учасника руху, який перевозить вантаж, критеріям автомобільного перевізника, визначеним Законом України Про автомобільний транспорт в аспекті правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, через відсутність у водія документів, вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема, у справах №№640/27759/21, 240/22448/20, 280/3520/22, 620/18215/21, 600/1407/22-а та 280/2150/23.

Так, у постанові від 19.10.2023р. (справа №640/27759/21) Верховний Суд указав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити з того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

В цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Такого підходу Верховний Суд дотримувався й у подальшій правозастосовній практиці при розгляді справ, у яких, зокрема, досліджувалося питання правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності лише з тих підстав, що працівники Укртрансбезпеки дійшли висновку, що він, як власник авто, є автомобільним перевізником у розумінні Закону України Про автомобільний транспорт.

Вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у (справа №240/22448/20) зауважив на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України Про автомобільний транспорт, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.

Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом і у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатував, що положення статті 60 Закону України Про автомобільний транспорт не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 620/18215/21).

У аспекті наведеного, суд зазначає, що приписи ч.2 ст.33 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" містять дві умови, за яких особа, яка здійснює перевезення, відповідає вимогам, що кваліфікують її, як автомобільного перевізника, який несе відповідальність, відповідно до приписів абзацу 3 частини першої статті 60 Закону, а саме:

- особа повинна бути суб`єктом господарювання, який надає послугу з перевезення;

- перевезення вантажів транспортним засобом здійснюється на договірних умовах;

- використання транспортного засобу на законних підставах.

Інших умов щодо визначення особи, як автомобільного перевізника, законодавцем не встановлено.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 13.03.2025р. по справі №120/3812/23 основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Водночас нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.

За висновком Верховного Суду у справі № 640/27759/21, тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.

Також у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 04.03.2025р. по справі №440/4136/23 основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки. Тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 420/15732/22.

Суд відзначає, що у межах спірних правовідносин відомості фізично наявних у водія під час рейдової перевірки документів зумовлювали виключно висновок суб`єкта владних повноважень про: 1) належність задіяного у процесі фізичного переміщення вантажу Автомобіля заявникові; 2) переміщення вантажу з комерційною метою (тобто поза межами випадків задоволення власних потреб фізичних осіб); 3) належність учасника суспільних відносин, котрий використовує Автомобіль належить до учасників транспортного процесу; 4) відсутність підстав для звільнення заявника від обов`язку дотримання загальнообов`язкових для усіх учасників транспортного процесу правил переміщення вантажів автомобільним транспортом (позаяк протилежне має неминучим наслідком створення дискримінації у розумінні п.2 ч.1 ст.1 Закону України від 06.09.2012р. №5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" за рахунок привілейованого становища для суб`єктів господарювання, котрі переміщують у межах господарської діяльності власні вантажі власним автомобільним автотранспортом із використанням трудової функції власних найманих працівників водіїв).

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин суб`єкт владних повноважень не мав жодних підстав та приводів для того, щоби не кваліфікувати заявника у якості автомобільного перевізника, позаяк у розумінні ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" автомобільним перевізником є особа, котра має правовий статус фізичної особи чи правового статусу юридичної особи та задіяна у процесі переміщення вантажу у просторі із використанням вантажного автомобілю та праці найманого водія.

Доводи сторони позивача про протилежне з наведених вище міркувань кваліфікуються судом у якості юридично неспроможних.

Розв`язуючи спір, суд також зазначає, що за приписами ч.6 ст.48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Відповідно до п.22.5 Правил дорожнього руху України (затверджені постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306) встановлено загальні вимоги щодо дотримання габаритно-вагових параметрів транспортних засобів під час їх руху автомобільними дорогами загального користування. Зазначені приписи мають універсальний характер і не містять винятків залежно від виду вантажу або характеру діяльності суб`єкта господарювання.

У силу спеціального застереження п.22.5 Правил дорожнього руху України (затверджені постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306) рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоча б один з їх габаритних та/або вагових параметрів перевищує нормативи, визначені цим пунктом, здійснюється відповідно до Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 р. № 30 Про проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами (Офіційний вісник України, 2001 р., № 3, ст. 75).

Законодавством не передбачено винятків із дії п.22.5 Правил дорожнього руху України (затверджені постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306) для транспортних засобів, що використовуються з метою перевезення побутових відходів або надання комунальних послуг у сфері управління відходами. Відтак перевезення побутових відходів не звільняє суб`єкта господарювання від обов`язку дотримання встановлених габаритно-вагових обмежень під час руху транспортного засобу.

За таких обставин суд наголошує на тому, що вимоги п.22.5 Правил дорожнього руху України (затверджені постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306) поширюються на транспортні засоби позивача, які використовуються для перевезення побутових відходів, а сам факт здійснення такої діяльності не виключає застосування загальних правил допуску транспортних засобів до руху автомобільними дорогами загального користування.

Відтак, на заявника як автомобільного перевізника такого виду подільного вантажу як побутові відходи поширюються усі вимоги національного закону України з питань максимально допустимої ваги вантажного транспортного засобу та режиму та часу роботи водія - найманого працівника.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що положеннями ст.48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" чітко визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У розумінні ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Суспільні відносини з приводу складання під час перевезення вантажів автомобільним транспортом такого виду письмового документу як товарно-транспортна накладна регламентовані приписами Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України (затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.1998р. за №128/2568; далі за текстом - Правила №363).

Згідно з п.11.1 Правил №363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, яка містить всі обов`язкові реквізити, визначені Законом України «Про автомобільний транспорт», форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Відповідно до п.11.3 Правил №363 товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках.

Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом.

Тож, товарно-транспортну накладну повинен виписувати замовник послуги з управління побутовими відходами.

Аналогічна за змістом норма права включена законодавцем до положень ч.3 ст.48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт", де указано, що при оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити: дата і місце складання; вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення; вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто; пункти завантаження і розвантаження.

Водночас із цим, суд зауважує, що спірні правовідносини склались з приводу виконання заявником функції з фізичного переміщення побутових відходів відповідно до Закону України від 20.06.2022р. №2320-ІХ "Про управління відходами" (далі за текстом - Закон №2320-ІХ) та відповідно до Правил надання послуги з управління побутовими відходами (затверджені постановою КМУ від 08.08.2023р. №835; далі за текстом - Правила №835).

Так, за визначенням п.23 ст.1 Закону №2320-ІХ перевезення відходів - операція, що полягає у транспортуванні відходів від місця їх утворення до об`єкта оброблення відходів, а також від одного місця/об`єкта до іншого.

Згідно з п.36 ст.1 Закону №2320-ІХ суб`єкт господарювання у сфері управління відходами" - юридична особа або фізична особа-підприємець, що здійснює збирання, купівлю, зберігання, перевезення, відновлення та/або видалення відходів відповідно до законодавства.

Відповідно до п.28 ст.1 Закону №2320-ІХ послуга з управління побутовими відходами - операції із збирання, перевезення, відновлення та видалення побутових відходів, а також діяльність, пов`язана з організацією роботи системи управління побутовими відходами, що здійснюється виконавцем послуги з управління побутовими відходами

У розумінні ст.33 Закону №2320-ІХ послуга з управління побутовими відходами є комунальною послугою і надається відповідно до законодавства про житлово-комунальні послуги та Правил надання послуги з управління побутовими відходами; до складу послуги з управління побутовими відходами входять операції із збирання, перевезення, відновлення та видалення побутових відходів.

За змістом п.3 Правил №835 до складу послуги з управління побутовими відходами входять операції із збирання, перевезення, відновлення та видалення побутових відходів, а також діяльність, пов`язана з організацією роботи системи управління побутовими відходами, що провадиться виконавцем послуги.

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що технічна та технологічна сутність комунальної послуги з управління побутовими відходами у спосіб збирання побутових відходів за місцями їх утворення та перевезення побутових відходів до місць постійного зберігання (чи переробки) виключає фізичну можливість складання товарно-транспортної накладної на побутові відходи, адже побутові відходи завантажуються працівником заявника до автомобіля без особистої участі учасника (або учасників) суспільних відносин, які були причетні до появи (утворення) цих побутових відходів та вивантажуются працівником заявника з автомобіля за місцем постійного зберігання (чи переробки) без особистої участі будь-якої матеріально-відповідальної особи.

Тож, суд доходить до висновку, що у межах спірних правовідносин сама по собі обставина відсутності у заявника товарно-транспортної накладної на фізичне переміщення у просторі такої реально існуючої речі матеріального світу як побутові відходи не може бути кваліфікована у якості порушення норм ст.34, 48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт", позаяк спеціальною нормою права належить визнати приписи Закону України від 20.06.2022р. №2320-ІХ "Про управління відходами" та Правил №835.

Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений, насамперед, на суб`єкта владних повноважень шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи, що між тим, у силу правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21 не виключає ані визначеного ч.1 ст.77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, ані використання судом стандартів доказування згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, адже реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути кваліфікована у якості доведеної виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд повторно нагадує, що із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До того ж, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Окрім того, за сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі рішення, котре впливає на майнові (фінансові) інтереси заявника, створюючи новий публічний обов`язок з приводу проведення грошового платежу на користь Держави.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи з урахуванням приєднаних до матеріалів справи доказів та оцінивши їх у сукупності за правилами статей 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання вимог частини другої статті 19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк справжні обставини фактичної дійсності у достатньому обсязі не з"ясував, належну норму права визначив не правильно, не віддав переваги у застосування спеціальної норми права над загальною, унаслідок чого погіршив правове становище заявника за рахунок безпідставного накладення міри юридичної відповідальності у вигляді штрафу за відсутність такого письмового документу як товарно-транспортна накладна попри фізичну неможливість складання цього документа у відносинах з надання комунальної послуги із збирання та перевезення побутових відходів до місць їх зберігання.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати не доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 085335 від 18.11.2025 р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (ЄДРПОУ - 39816845; місцезнаходження - 03150, місто Київ, вул. Антоновича, будинок 51) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Стройтрансавто (ЄДРПОУ - 30990215; місцезнаходження - 30990215, місто Харків, вул. Б. Хмельницького, будинок 13) 2.422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Суддя А.В. Сліденко