Справа № 200/4184/25
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2026-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2026 року Справа№200/4184/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А., розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення нарахування та виплати пенсії у період із 01.07.2016 по 28.02.2018 та у період із 01.01.2019 по 24.04.2021;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити пенсію за період із 01.07.2016 по 28.02.2018 та за період із 01.01.2019 по 24.04.2021;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати призначену пенсію як державному службовцю та провести її індексацію із 01.07.2016 із застосуванням при розрахунку усіх чинних на кожен місяць вказаного періоду норм щодо мінімального розміру пенсії; прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; перерахунку; індексації; надбавок; тощо;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити компенсацію, розраховану за нормами Закону України «Про компенсацію громадянам витрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за несвоєчасно отримані суми перерахунку, індексації і підвищення пенсії із 01.07.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 01.11.2002 їй призначено пенсію, як держслужбовцю довічно, відповідно до Закону України «Про державну службу». У зв`язку з військовими діями на території Донецької та Луганської областей призначена позивачу пенсія не виплачувалась в періоди з 01.07.2016 по 28.02.2018 та з 01.01.2019. Після відновлення пенсійних виплат навесні 2024 року позивач зверталась до відповідачів з питань причин припинення виплати пенсії, проте не отримала змістовну відповідь. В той же час, зазначені дії щодо невиплати пенсії позивач вважає незаконними, оскільки вони порушують її право на пенсійне забезпечення. В зв`язку з цим просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 16 червня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.

Згідно зі статтею 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. До основних засад судочинства відноситься, зокрема, розумний строк розгляду справи судом. Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. За визначенням пункту 11 частини першої статті 4 КАС України розумний строк - найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Відповідно до наведених норм, враховуючи здійснення судочинства в умовах збройної агресії проти України та періоди відпустки, тимчасової непрацездатності та відрядження головуючого у справі, справа розглянута впродовж розумного строку, необхідного для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві у відзиві на позовну заяву просило відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на відсутність в своїх діях протиправності. Відповідач пояснив, що па підставі заяви позивача від 26.04.2024 здійснило запит електронної пенсійної справи з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та ОСОБА_1 прийнято на облік з 01.05.2024 як внутрішньо переміщену особу. На виконання вимог статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 нарахована заборгованість за період з 25.04.2021 по 30.04.2024. Інформація про причини припинення виплати пенсії з 01.07.2016 та з 01.01.2019 та невиплату пенсії ОСОБА_1 в періоди з 01.07.2016 по 28.02.2018 та з 01.01.2019 по 24.04.2021 в електронній пенсійній справі відсутня.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у відзиві на позовну заяву надало пояснення, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) перебувала на обліку з 01.11.2014 в управлінні Пенсійного фонду України в м. Маріуполь Донецької області як внутрішньо переміщена особа та отримувала пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про державну службу». Виплата пенсії проведена по 30.06.2016 через банківську установу АТ КБ «Приватбанк». З 01.07.2016 виплата пенсії призупинена відповідно до вимог пункту 6 Постанови № 1596, оскільки чинним законодавством не передбачена виплата пенсії внутрішньо переміщеним особам через банківську установу АТ КБ «Приватбанк». До відповідача не надходила заява щодо поновлення виплати пенсії, отже відповідно до норм чинного законодавства пенсія за період з 01.07.2016 по 24.04.2021 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

В травні 2024 року на запит Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві електронну пенсійну справу ОСОБА_1 вивантажено до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві для взяття на облік у зв`язку зі зміною місця реєстрації як внутрішньо переміщеної особи, де вона перебуває на обліку як отримувач пенсії по теперішній час.

Також відповідач зазначає про передчасність позовних вимог щодо виплати компенсації втрати частини доходів. В зв`язку з наведеним просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача надала заперечення щодо поданням Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві відзиву у не встановлений законом спосіб в якості додатку до супровідного листа. В зв`язку з чим, вважає відзив не підписаним та просить не приймати його до уваги при розгляді справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов таких висновків.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Згідно з довідкою №3004- від 21.03.2024 фактичним місцем проживання позивача є: АДРЕСА_1 .

26.04.2024 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Дніпровський район) із заявою про призначення пенсії (повідомлення від 26.04.2024).

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 2600-0202-8/212805 від 05.11.2024 згідно із заявою від 26.04.2024 ОСОБА_1 взято на облік до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві як внутрішньо переміщену особу, здійснено запит електронної пенсійної справи з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та поновлено виплату пенсії з 01.05.2024

На виконання вимог статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 нарахована заборгованість за період з 25.04.2021 по 30.04.2024 в сумі 154335,94 грн.

Також згідно з листом-відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 2600-0202-8/243082 від 20.12.2024 поточна пенсія позивачу нараховується з 01.05.2024; нарахована заборгованість за період з 25.04.2021 по 30.04.2024 в сумі 154335,94 грн буде виплачуватись відповідно до Порядку № 1165 від 10.11.2021; інформація про причини припинення та невиплати пенсії з 01.07.2016 по 28.02.2018 та з 01.01.2019 по 24.04.2021 в електронній пенсійній справі відсутня.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у листі-відповіді від 21.02.2025 повідомило, що ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщена особа з вересня 2014 року перебувала на обліку в Головному управлінні. Пенсійні виплати отримувала по 30.06.2016. Виплата пенсії ОСОБА_1 призупинена з 01.07.2016 на підставі обміну інформацією із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця проживання. Нарахування та виплата пенсії у період з липня 2014 року по травень 2024 року не здійснювалося тому повідомити розмір невиплаченої пенсії за вказаний період не вбачається за можливе.

В електронній пенсійній справі ОСОБА_1 відсутній документ який підтверджує повернення ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщеної особи, до покинутого місяця проживання та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2016.

Отже, предметом спору є припинення виплати пенсії позивачці з 01.07.2016 та не нарахування пенсійних виплат до 24.04.2021.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі - Закон № 1058-VI).

Статтею 8 Закону № 1058-VI передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною третьою статті 4 вказаного Закону визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно зі статтею 5 вказаного Закону виключно цим Законом, визначаються, зокрема порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-VI пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені статті 49 вказаного Закону, згідно з якою виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Водночас таке припинення можливе виключно на підставі рішення територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду (постанова Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 236/2495/17).

Отже, припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, що прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», перелік яких є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, передбачених законом.

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи, надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 Закону № 1706-VII, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», відповідно до преамбули якого цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії не встановлені.

Водночас у пункті 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V (набрала чинності з 01 лютого 2007 року), встановлено, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на соціальне забезпечення Сторони зобов`язуються вживати заходів шляхом укладання відповідних двосторонніх і багатосторонніх угод або в інший спосіб і відповідно до умов, визначених у таких угодах, для забезпечення: рівності між їхніми власними громадянами та громадянами інших Сторін у тому, що стосується прав на соціальне забезпечення, включаючи збереження пільг, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, незалежно від пересування захищених осіб по територіях держав Сторін; надання, збереження та поновлення прав на соціальне забезпечення такими засобами, як сумарний залік періодів страхування або роботи, що були здійснені за законодавством кожної зі Сторін.

Згідно із статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Піклування та захист громадянам України, які перебувають за її межами, гарантовано у частині третій статті 25 Конституції України.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (стаття 64 Конституції України).

У частині другій статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, громадяни України мають право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі і права на соціальне забезпечення.

Крім того, суд зазначає, що у жодному із вказаних нормативно-правових актів (Закон № 1058-VI, Закон № 1706-VII) не передбачено такої підстави для припинення соціальних виплат (у тому числі пенсії) особі, як закінчення терміну дії довідки особи про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або відсутність даних в Єдиній інформаційній базі даних про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Прийняті Кабінетом Міністрів України постанови № 365 від 08.06.2016 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування) та № 1165 від 10.11.2021 «Про затвердження Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території» є підзаконними нормативно-правовими актами та не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, внаслідок чого у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законами «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «;Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не можуть застосовуватись.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина друга статті 19 Конституції України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 липня 2004 року в справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, встановив, що право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «майно» охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 рішення від 02.03.2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність. Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань».

У справі, яка розглядається, враховуючи характер відповідних пенсійних виплат, які призначені позивачу безстроково за віком, відповідач не наводить аргументів про те, що наявна вина позивача у припиненні пенсійних виплат або існує закон, який зобов`язує позивача вживати будь-які дії для їх поновлення, або позивач має альтернативний механізм отримання (компенсації) цих виплат.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В судовому порядку виплата пенсії позивачу не припинялася.

Органом Пенсійного фонду рішення про припинення виплати пенсії з встановлених законом підстав не приймалося.

Посилання відповідача на підзаконні нормативно-правові акти як на підставу припинення виплати пенсії є неприйнятним, оскільки суперечать статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В зв`язку з наведеним суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дії та зобов`язання нарахувати та виплатити пенсію за період із 01.07.2016 по 28.02.2018 та за період із 01.01.2019 до 24.04.2021 підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати призначену пенсію як державному службовцю та провести її індексацію із 01.07.2016 із застосуванням при розрахунку усіх чинних на кожен місяць вказаного періоду норм щодо мінімального розміру пенсії; прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; перерахунку; індексації; надбавок; тощо, суд зазначає, що за приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 9 КАС України закріплені принципи змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі:

1. Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

2. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

3. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

4. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Отже, судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.

Позивач просить зобов`язати відповідача перерахувати призначену пенсію як державному службовцю та провести її індексацію із 01.07.2016, при цьому не визначає, які саме порушення в частині розміру пенсії з 01.07.2016 могли бути допущені відповідачем.

Формулювання вимог про нарахування «усіх чинних на кожен місяць вказаного періоду норм щодо мінімального розміру пенсії; прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; перерахунку; індексації; надбавок; тощо..» юридично не визначені і не можуть бути предметом позову та змістом судового рішення.

На час розгляду справи нарахування пенсії з 01.07.2016 відповідачем не здійснено. Тому питання про перерахунок без відповідного нарахування є передчасним, а позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

З аналогічних підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання виплатити компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі - Порядок), для реалізації згаданого Закону.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зі змісту статті 4 Закон № 2050-ІІІ та пункту 5 Порядку випливає, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

За змістом наведеної норми компенсація повинна бути обчислена при виплаті доходу, але, враховуючи, що сторони не вказують про фактично отримані пенсійні виплати, позовні вимоги в частині зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушення строків її виплати на час розгляду справи суд також вважає передчасними.

Враховуючи вищенаведене позов підлягає частковому задоволенню.

В зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору, розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 2, 241-246, 255, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122, ), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ), про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період із 01.07.2016 до 28.02.2018 та у період із 01.01.2019 до 24.04.2021.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві () нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період із 01.07.2016 до 28.02.2018 та за період із 01.01.2019 до 24.04.2021.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення виготовлений та підписаний в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Г.А. Чекменьов