Справа № 380/23783/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2026-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 380/23783/24 пров. № А/857/19198/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження суддею Костецьким Н.В. у м. Львові у справі №380/23783/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними дій, -

в с т а н о в и в :

22 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив:

- визнати рішення №90 від 24.10.2024 про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком протиправним;

- зобов`язати зарахувати до страхового стажу роботи та до стажу, що дає право на обчислення пенсії, час проходження ним військової служби в особливий період, а саме період безпосередньої участі в антитерористичній операції, з 10.03. 2015 по 31.03.2016, з яких періоди з 12.05.2015 по 03.07.2015, з 25.08.2015 по 22.10.2015 та з 23.12.2015 по 28.03.2016 на пільгових умовах у трикратному розмірі (з кратного обчислення один місяць служби за три місяці);

- зарахувати до страхового стажу роботи та до стажу, що дає право на обчислення пенсії час проходження ним військової служби в особливий період, а саме період безпосередньої участі особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 28.04.2022 по 07.05.2022, з 24.05.2022 по 25.09.2022, з 08.10.2022 по 31.03.2023, з 14.04.2023 по 03.07.2023, з 08.07.2023 по 13.07.2023, 27.07.2023 по 15.11.2023 року на пільгових умовах у трикратному розмірі (з кратного обчислення один місяць служби за три місяці).

- зарахувати до страхового та пільгового (підземного) за Списком №1 та до стажу, що дає право на обчислення пенсії відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» періоди роботи з 24.09.1990 по 25.07.1991;

- зарахувати до страхового стажу період роботи з 18.03.1992 по 30.08.1992 період на посаді перевізника 3 розряду в цеху №33 Сокальського заводоуправлінні цегельних заводів Львівського ОВОБМ;

- зобов`язати призначити пенсію за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 30.08.2024.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №90 від 24.10.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.10.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та прийняти рішення по суті заяви від 17.10.2024 з урахуванням стажу роботи та правової оцінки, наданої судом у даній справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 23.09.2024 ОСОБА_1 звернувся в органи ПФУ із заявою про призначення дострокової пенсії за віком у віці 55 років, відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області від 30.09.2024 №90 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю довідки про безпосередню участь в АТО/ООС, або документи про безпосередню участь в АТО/ООС. За поданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи з 11.03.1992 по 30.08.1992, оскільки дата наказу про звільнення виправлена; період роботи з 01.02.1994 по 10.03.1994, оскільки робота в росії; періоди здійснення підприємницької діяльності згідно витягу з ЄДР для ФОП з 24.10.2003 по 18.06.2004, з 08.10.2004 по 31.12.2009, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу періоди відсутні, а з 01.08.2013 по 30.11.2015 відсутні дані про сплату страхових внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу.

17.10.2024 позивач повторно звернувся до органів ПФУ із заявою про призначення дострокової пенсії за віком, долучивши до заяви додаткові документи.

За принципом екстериторіальності, заяву позивача було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Тернопільській області від 24.10.2024 №90 відмовлено позивачу у призначенні дострокової пенсії за віком.

Відповідно до вказаного рішення, за доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- період роботи з 18.03.1992 по 30.08.1992 згідно архівної довідки №1147/07-05 від 17.10.2024 та наказів про прийняття та звільнення з роботи, оскільки в наданих документах зазначене прізвище « ОСОБА_2 », що не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 »;

- період роботи з 01.02.1994 по 10.03.1994, оскільки до страхового стажу зараховуються періоди (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року;

- періоди здійснення позивачем підприємницької діяльності з 24.10.2003 по 18.06.2004 року, з 08.10.2004 по 31.12.2009, з 01.08.2013 по 30.11.2015, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- періоди проходження військової служби, згідно довідки про грошове забезпечення №4/4323 від 23.06.2016, оскільки довідка не відповідає постанові 3-1, а саме не можливо встановити інформацію про сплату страхових внесків.

- період роботи з 24.09.1990 по 25.07.1991 згідно довідки №125 від 20.08.2024 виданої ДП «Львіввугілля», оскільки відсутня інформація про правонаступництво.

Крім цього, підставою для відмови у призначенні пенсії стала відсутність необхідного страхового стажу 25 років, оскільки страховий стаж позивача з урахуванням додаткових років за Списком №1 становить 22 роки 01 місяць 27 днів.

Відповідач у рішенні також вказав, що відсутня довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, внаслідок чого право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на даний час відсутнє.

Вважаючи протиправними рішення відповідача про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Вимогами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно п.4 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають:

-військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20, 21 і 25 частини першої статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12, 13 і 16 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (крім працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів), особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до пунктів 3 і 4 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, пункту 5 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, а також пункту 6 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

В ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.57 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII визначено, що військова служба у складі діючої армії у період бойових дій, у тому числі при виконанні інтернаціонального обов`язку, а також перебування в партизанських загонах і з`єднаннях зараховується до стажу роботи на пільгових умовах у порядку, встановленому для обчислення строків цієї служби при призначенні пенсій за вислугу років військовослужбовцям.

Зарахування періоду проходження військової служби у трикратному розмірі врегульоване Положенням про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби та членів їх сімей, яке затверджено Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2014 № 530 (далі - Положення № 530).

Згідно із п. 2.3 розділу 2 Положення № 530 час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції, в бойових діях у воєнний час, а також інші періоди, зазначені в підпункті «а» пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (зі змінами) (далі - Порядок № 393), зараховуються при обчисленні вислуги років на пільгових умовах - один місяць служби за три.

У свою чергу, в підпункті «а» пункту 3 Порядку № 393, зокрема, передбачено, що при обчисленні вислуги років на пільгових умовах - один місяць служби за три, окрім вищевказаних періодів, також зараховується час проходження служби, протягом якого особа брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Аналіз наведених норм матеріального права дають підстави для висновків, що участь позивача у бойових діях у воєнний час підлягає зарахуванню до трудового стажу для призначення пенсії на умовах - один місяць служби за три місяці.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у в постанові від 18.01.2023 у справі № 1.380.2019.003739 щодо необхідності зарахування в кратному розмірі до страхового стажу для призначення пенсії відповідно до ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.

Апеляційний суд встановив, що позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 03.06.2016.

Відповідно до довідки Військової частини польової пошти НОМЕР_2 від 31.03.2016 №412301, позивач в період з 12.05.2015 по 03.07.2015, з 25.08.2015 по 22.10.2025, з 23.12.2015 по 28.03.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Довідка видана на підставі наказів військової частини: від 12.05.15 № 106; від 03.07.15 № 146; від 25.08.15 № 185; від 23.10.15 № 230; від 22.12.15 № 274; від 28.03.16 № 70.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_3 від 10.09.2024 №1482/43/212 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, позивач в період з 28.04.2022 по 07.05.2022, з 24.05.2022 по 25.09.2022, з 08.10.2022 по 31.03.2023, з 14.04.2023 по 03.07.2023, з 08.07.2023 по 13.07.2023, з 27.07.2023 по 15.11.2023 брав (брала) участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Довідка видана на підставі: наказів військової частини від 07.05.2022 №98; від 24.05.2022 № 122; від 25.09.2022 №265; від 08.10.2022 №278; від 31.03.2023 №92; від 14.04.2023 №106; від 03.07.2023 №186; від 08.07.2023 №191; від 13.07.2023 №196; від 27.07.2023 №210; від 15.11.2023 №323; бойового розпорядження Військової частини НОМЕР_3 від 03.09.2022 №90/53/ТрО; витягу із журналу бойових дій 03.09.2022.

Отже, суд першої інстанції правильно виснував, що позивач має право на призначення дострокової пенсії за віком, як військовослужбовець, який брав участь у бойових діях.

Щодо не зарахування відповідачем періодів проходження військової служби, згідно довідки про грошове забезпечення №4/4323 від 23.06.2016, оскільки довідка не відповідає постанові 3-1, а саме не можливо встановити інформацію про сплату страхових внесків, апеляційний суд зазначає наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначає Закон № 1058-IV.

В розумінні статті 1 Закону № 1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 24 Закону № 1058-IV якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною першою статті 15 Закону № 1058-IV визначено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є, зокрема, страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону.

Відповідно до п. 1 ст. 14 Закону № 1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є, зокрема, установи та організації, які виплачують допомогу, надбавку або компенсацію.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону № 1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

За приписами ч. 6 ст. 20 Закону № 1058-IV страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч. 12 ст. 20 Закону № 1058-IV).

Відповідно до положень ст. 106 Закону № 1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.

Частиною першою статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, установи та організації, які виплачують допомогу, надбавку або компенсацію.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Отже, обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, оскільки він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати (доходів) застрахованої особи.

Крім того, відповідно до п. 9 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.98 №794 (далі - Положення № 794), страхувальники мають право доповнювати та уточнювати подані до уповноваженого органу відомості про фізичну особу відповідно до законодавства.

Згідно з п. 10 Положення № 794 страхувальники зобов`язані: в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них; надавати на вимогу фізичної особи копії документів з відомостями про неї стосовно персоніфікованого обліку.

Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять в установленому порядку від, зокрема, страхувальників (п. 13 Положення № 794).

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.

Висновки аналогічні за змістом викладені Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 30.09.2019 у справі № 414/736/17 та від 23.07.2019 у справі № 617/927/17.

Згідно відомостей довідки Військової частини НОМЕР_2 від 23.06.2016 №4/4323 про заробітну плату позивача (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, у період квітня 2015 по березень 2016 позивач отримував грошове забезпечення, на яке нараховувались внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Таким чином, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для позбавлення позивача права на зарахування до страхового стажу вказаного періоду військової служби.

Отже, несплата страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періоду військової служби позивача.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи позивача з 18.03.1992 по 30.08.1992 згідно архівної довідки №1147/07-05 від 17.10.2024 та наказів про прийняття та звільнення з роботи, оскільки в наданих документах зазначене прізвище « ОСОБА_2 », що не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 », апеляційний суд зазначає наступне.

Суд вважає, що невідповідність у прізвищі позивача (« ОСОБА_2 ») в архівній довідці №1147/07-05 від 17.10.2024, виданій Архівним відділом Червоноградської районної державної адміністрації Львівської області, в наказі (розпорядженні) Сокальського заводоуправління цегельних заводів №34 від 17.03.1992 про прийом на роботу (форма №Т-1), в наказі (розпорядженні) Сокальського заводоуправління цегельних заводів №251 від 30.08.1992 про припинення трудового договору (форма №Т-1), паспортним даним позивача (« ОСОБА_3 »), що полягає у невірному зазначенні однієї букви, не може бути підставою для виключення такого періоду з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки сама по собі помилка в написанні прізвища позивача не свідчить про те, що позивач у зазначений період не працював на Сокальському заводоуправлінні цегельних заводів.

На переконання суду, така невідповідність в зазначенні прізвища позивача є формальною неточністю, а формальні неточності в документах за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Невідповідність прізвища в архівній довідці, на переконання колегії суддів, пояснюється виключно орфографічною помилкою, допущеною при перекладі прізвища з російської мови на українську.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а (адміністративне провадження № К/9901/17572/18).

Крім цього, факт роботи позивача на Сокальському заводоуправлінні цегельних заводів у період з 18.03.1992 по 30.08.1992 підтверджується записами трудової книжки позивача НОМЕР_4 від 21.01.1988 (записи №№12, 13, 14), копія якої наявна в матеріалах справи.

Щодо не зарахування відповідачем період роботи позивача з 01.02.1994 по 10.03.1994, оскільки до страхового стажу зараховуються періоди (служби) на території російської федерації по 31 грудня 1991 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзаців другого, третього статті 6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Положеннями статті 7 названої Угоди визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Згідно з приписами статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Відмовляючи позивачу у зарахуванні періодів роботи, відпрацьованих на території російської федерації, до страхового та пільгового стажу, відповідач обґрунтовував свою позицію виключно фактом припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції вважає такі доводи відповідача необґрунтованими та такими, що не відповідають положенням зазначеної Угоди. Відповідно до пункту 2 статті 13 Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, набуті відповідно до її положень, не втрачають чинності навіть у разі виходу держави-учасниці з Угоди, якщо громадянин проживає на території іншої держави-учасниці.

Отже, припинення участі російської федерації в Угоді, так само як і прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не може розглядатися як правова підстава для відмови у зарахуванні відповідних періодів роботи позивача до страхового та пільгового стажу, оскільки такі періоди були набуті до прийняття зазначених рішень.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що подані позивачем первинні документи, які підтверджують його трудову діяльність, не можуть ставитися під сумнів або слугувати підставою для відмови у призначенні пенсії лише з огляду на припинення співробітництва між Україною та рф у зв`язку з її збройною агресією.

Апеляційний суд встановив, що період роботи позивача з 01.02.1994 по 10.03.1994 відображений в трудовій книжці (записи №№ 18, 19), записи оформлені у відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, жодних виправлень, закреслень тощо не містять, а тому не можуть бути не враховані у зв`язку із тим, що рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.09.1992.

Позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки реалізація права особи на пенсійне забезпечення не може залежати від припинення дипломатичних чи інших міждержавних відносин.

Таким чином, періоди роботи та заробіток (дохід), набуті на території будь-якої з держав-учасниць зазначеної Угоди, підлягають урахуванню при визначенні права на пенсію та її обчисленні.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи позивача з 24.09.1990 по 25.07.1991 згідно довідки №125 від 20.08.2024 виданої ДП «Львіввугілля», оскільки відсутня інформація про правонаступництво, суд зазначає наступне.

Відповідно до записів №№4, 5, 6 у трудовій книжці позивача НОМЕР_4 від 21.01.1988 у період з 24.09.1990 по 25.07.1991 позивач працював на різних посадах на Шахті ім. Героя Радянського Союзу А.В. Лопатіна Виробничого об`єднання «Укрзахідвугілля».

20.08.2024 Державним підприємством «Львіввугілля» видано позивачу довідку №125 про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Згідно довідки, позивач в період з 24.09.1990 по 25.07.1991 працював повний робочий день під землею на Шахті ім. Героя Радянського Союзу А.В. Лопатіна (1 «Червоноградська») і виконував підземні гірничі роботи в шахті за професіями (посадами): учень підземного гірничого робітника, підземний гірничий робітник, що передбачені Списком 1.

Відповідно до довідки Державного підприємства «Львіввугілля» від 20.08.2024 №126, Наказом Міністерства вугільної промисловості УРСР від 17.06.1975 «Про створення виробничих об`єднань» Шахту ім. Героя Радянського Союзу А.В. Лопатіна перетворено на виробничу одиницю в/о «Укрзахідвугілля». В 1991 році Шахту ім. Героя Радянського Союзу А.В. Лопатіна було перейменовано на «Шахта №1 «Червоноградська». Наказом Міністерства вугільної промисловості України від 18.07.1996 №345 «Про передачу структурних одиниць об`єднання «Укрзахідвугілля» структурна одиниця шахта №1 «Червоноградська» передана в державну компанію «Укрвуглереструктуризація». Правонаступником шахти №1 «Червоноградська» стала державна компанія «Укрвуглереструктуризація». Архівні документи Шахти №1 «Червоноградська» передані в архів ДП «Львіввугілля» згідно наказу Міністерства вугільної промисловості України «Про передачу архівів шахт» від 03.08.2006 №422.

Отже, довідка від 20.08.2024 №126 про роботу позивача в період з 24.09.1990 по 25.07.1991 на Шахті ім. Героя Радянського Союзу А.В. Лопатіна (шахта №1 «Червноградська»), на посадах, віднесених до Списку №1, видана ДП «Львіввугілля» на підставі архівних документів, що були передані підприємству відповідно до наказу Міністерства вугільної промисловості України від 03.08.2006 №422.

Таким чином, відповідачем безпідставно не зараховано до страхового стажу позивача період його роботи на Шахті ім. Героя Радянського Союзу А.В. Лопатіна (шахта №1 «Червноградська») з 24.09.1990 по 25.07.1991.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про необхідність визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №90 від 24.10.2024 про відмову у призначенні позивачу дострокової пенсії за віком.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

З метою захисту порушеного права позивача, також враховуючи те, що призначення, перерахунок та виплата пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 17.10.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та прийняти рішення по суті заяви від 17.10.2024 з урахуванням стажу роботи та правової оцінки, наданої судом у даній справі.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», якщо у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржене, тому апеляційному перегляду у цій частині не підлягає.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309,311, 315,316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі №380/23783/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк