Справа № 420/2504/26
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2026-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2504/26
УХВАЛА

03 лютого 2026 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Радчук А.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 02.02.2026 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якій позивач просить суд:

визнати протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) № 4/748 від 20.01.2026 про відмову в задоволенні заяви від 19.11.2025 року ОСОБА_1 та протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) щодо невнесення відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про непридатність ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , номер в реєстрі Оберіг НОМЕР_3 ) до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі рішення Голопристанської районної призовної комісії від 09.10.1998;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про виключення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , номер в реєстрі Оберіг НОМЕР_3 ) з військового обліку як такого, який визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку рішенням Голопристанської районної призовної комісії від 09.10.1998 року згідно ст. 736 наказу МОУ №2 від 04.01.1994 р.;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів дані про порушення правил військового обліку ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , номер в реєстрі Оберіг 4) та про оголошення його в розшук;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 )судові витрати.

Разом із позовною заявою 02.02.2026 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову, у якій позивач просить забезпечити позов шляхом:

заборони до набрання чинності рішенням по справі ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та будь-яким іншим територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, органам військового управління, їх структурним підрозділам та посадовим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на призов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , номер в реєстрі Оберіг 4) на військову службу під час мобілізації, направляти його на проходження військово-лікарської комісії (ВЛК), оформлювати мобілізаційні розпорядження, відправляти до військових частин;

заборони до набрання чинності рішенням у справі органам Національної поліції України здійснювати адміністративне затримання та доставлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , номер в реєстрі Оберіг 4) до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки на підставі відомостей про розшук (в системах ІПНП «АРМОР», «Оберіг», «Резерв+»), ініційованих ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заява обґрунтована тим, що позивач рішенням Голопристанської районної призовної комісії від 09.10.1998 року на підставі ст. 73б наказу МОУ №2 від 04.01.1994 р. був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, про що ІНФОРМАЦІЯ_5 було видано довідку від 09.10.1998 року, яка у подальшому була замінена на довідку ІНФОРМАЦІЯ_6 № 12 від 29.01.2007 р., підписану ІНФОРМАЦІЯ_7 та скріплену печаткою, що додається до позовної заяви. Правовим наслідком виключення позивача з військового обліку в 1998 році була втрата ним статусу військовозобов`язаного, що в свою чергу виключає виконання ним обов`язків пов`язаних з військовим обліком - проходження ВЛК, оновлення військовооблікових даних, тощо. Проте, у листопаді 2025 року з метою перевірки даних, позивач сформував у «Резерв+» військово-обліковий документ, де виявив в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - «Реєстр») наявність його персональних даних, які не відповідають дійсності та його правовому статусу. Так, в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відображається інформація, що позивач є «військовозобов`язаний» та в Реєстрі міститься відмітка про його перебування на «обліку» в ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ВОС: 956647, категорія обліку: військовозобов`язаний; номер в реєстрі Оберіг: 4. У зв`язку із зазначеним, 19.11.2025 позивач засобами поштового зв`язку звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_9 із заявою щодо виправлення недостовірних відомостей та внесення до реєстру відповідних даних. Однак відповідачем за результатами розгляду заяви від 19.11.2025 року про внесення до Реєстру даних, що містяться у довідці № 12 від 29.01.2007 року, прийнято рішення № 4/748 від 20.01.2026 про відмову у задоволенні заяви. Вказане рішення позивач оскаржує, звернувшись до суду з позовом у цій справі.

Як зазначає позивач, на момент звернення до суду до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів («Резерв+», «Оберіг») внесені дані про порушення правил військового обліку ОСОБА_1 та про оголошення його в розшук. Причина звернення до Нацполіції: «Не стали на військовий облік за місцем перебування як ВПО». У зв`язку з викладеним позивач просить вжити заходи забезпечення цього позову, посилаючись на те, що реалізація адміністративного затримання та доставлення до органів ТЦК може призвести до того, що захист його прав, свобод та інтересів, на захист яких він звернувся до суду з позовом, стане неможливим через незворотність наслідків у вигляді набуття позивачем статусу військовослужбовця, що зробить неможливим виконання рішення суду про поновлення його у статусі особи, виключеної з військового обліку.

Дослідивши матеріали заяви про вжиття заходів забезпечення позову, оцінивши підстави даної заяви, суд доходить наступного.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Частинами 1 та 2 статті 150 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно ч.4 ст.150 КАС України, подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено:

зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

забороною відповідачу вчиняти певні дії;

забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Таким чином, законодавством встановлено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом, в провадженні якого знаходиться справа, певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду, у разі задоволення позову; для задоволення судом поданого позивачем клопотання про забезпечення адміністративного позову останній має обґрунтувати необхідність задоволення такого клопотання та довести, що незадоволення клопотання призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених ч.2 ст. 150 КАС України.

Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

За приписами п.17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ № 2 від 06.03.2008 року, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування обставин, які б свідчили про наявність зазначених вище підстав для забезпечення позову.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема у тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у майбутньому. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Суд також зазначає, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З огляду на матеріали позовної заяви суд не вбачає підстав, які б свідчили про те, що невжиття судом заходів забезпечення позову створить очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача або ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду за наслідками розгляду цієї справи.

Заява позивача про забезпечення позову ґрунтується на припущеннях щодо можливого/ймовірного вчинення посадовими особами відповідача дій з метою його призову. Проте забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.

До заяви не надано будь-яких доказів наявності очевидної небезпеки правам, свободам та інтересам позивача, в тому числі доказів щодо вчинення відповідачем будь-яких дій з приводу примусової мобілізації позивача.

Водночас, можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №826/13306/18.

Суд зазначає, що надання оцінки правомірності дій відповідача можливо лише під час розгляду справи по суті.

Тобто, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача за відсутності відповідних доказів.

Крім того, встановлення ознак протиправності дій відповідача є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, враховуючи предмет позову, що є неприпустимим на даній стадії судового процесу.

Відтак, суд дійшов висновку, що твердження представника позивача про можливе затримання, направлення на проходження військово-лікарської комісії (ВЛК), призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації в особливий період та подальшу мобілізацію базуються виключено на припущеннях.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що зазначені позивачем в якості підстав для забезпечення позову обставини не можуть бути розцінені в якості передумов для вжиття заходів забезпечення позову, у зв`язку із чим суд вважає заяву позивача про забезпечення позову необґрунтованою та не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 150, 151, 154, 242, 243, 248 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.256 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена в порядку і строки, встановлені ст.ст. 293-295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук