Справа № 120/17755/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2026-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 лютого 2026 р. Справа № 120/17755/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці у письмовому провадженні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа № 120/17755/25 за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у зарахуванні часу роботи позивача на атестованій посаді лікаря-психіатра медичної частини установи IB № 301/39 з 04.12.1998 по 19.02.2000, час роботи на посаді лікаря-нарколога медичної частини з 01.12.2005 по 10.08.2018 та у зарахуванні в кратному співвідношенні періоду роботи з 20.08.1997 по 01.12.2005 у співвідношенні 1 до 2;

- зобов`язання відповідача здійснити позивачу з 01.11.2025 перерахунок стажу та зарахувати у вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" періоди роботи на атестованій посаді лікаря-психіатра медичної частини установи ІВ № 301/39 3 04.12.1998 по 19.02.2000, на посаді лікаря-нарколога медичної частини з 01.12.2005 по 10.08.2018, а також зарахувати в кратному співвідношенні період роботи з 20.08.1997 по 01.12.2005 у співвідношенні 1 до 2.

Згідно з ухвалою суду від 26.12.2025 розгляд вказаної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

13.01.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Одночасно представником відповідача подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, яке мотивоване тим, що позивача було звільнено зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за віком 01.12.2005 на підставі наказу начальника Управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Вінницькій області від 28.11.2005 № 91 о/с, при цьому під час звільнення його було ознайомлено з розрахунком вислуги років, який у подальшому передано до органів Пенсійного фонду для призначення пенсії. Водночас із даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду лише 22.12.2025, тобто майже через 20 років після звільнення зі служби, що, на думку відповідача, свідчить про очевидний пропуск установленого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду у справах, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби, без наведення та підтвердження належними доказами поважних причин такого пропуску.

Ухвалою суду від 14.01.2026 позивачу встановлено строк для висловлення (письмово) своїх доводів, міркувань або заперечень щодо клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

29.01.2026 поштою до суду надійшли заперечення позивача на клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Позивач звертає увагу на те, що предметом заявленим ним позову є правомірність визначення відповідачем та зарахування окремих періодів служби (роботи) до вислуги років позивача для цілей пенсійного забезпечення, а також обов`язок відповідача здійснити перерахунок вислуги років відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Водночас спірні правовідносини мають триваючий характер, оскільки наслідки неправильного визначення вислуги років безпосередньо впливають на обсяг пенсійних прав позивача та реалізуються щомісячно під час виплати пенсії.

Позивач зазначає, що звернення до суду зумовлене необхідністю приведення у відповідність розміру вислуги років, що є визначальним чинником для перерахунку та збільшення розміру його пенсії, а не оскарженням рішень чи дій, пов`язаних із звільненням зі служби у 2005 році. Сам факт ознайомлення з розрахунком вислуги років на момент звільнення не позбавляє позивача права у подальшому вимагати її правильного визначення у разі виявлення порушень вимог законодавства.

Крім того, позивач наголошує, що право на належне пенсійне забезпечення є конституційно гарантованим, а держава зобов`язана забезпечити правильне та повне врахування всіх періодів служби (роботи), які відповідно до закону підлягають зарахуванню до вислуги років, у тому числі в кратному обчисленні. Неправильне визначення такої вислуги призводить до систематичного порушення пенсійних прав позивача, що виключає можливість застосування до спірних вимог обмежувальних строків звернення до суду.

Вирішуючи заявлене відповідачем клопотання, суд виходить з наступного.

Особливості строків звернення до адміністративного суду врегульовані статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), частиною другою якої передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Судом встановлено, що у жовтні 2025 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про зарахування до його вислуги років, як особі, звільненій з військової служби, окремих періодів роботи та служби, а також про їх обчислення у кратному співвідношенні.

В листопаді 2025 року позивач отримав відповідь відповідача, якою його повідомлено, що за результатами розгляду поданої заяви надано відповідь № 5/274-2025/Б-175 від 20.02.2025, копію якої долучено до листа. У зв`язку з цим заява позивача від жовтня 2025 року по суті не розглядалася, оскільки відповідач вважав, що відповідне питання вже було вирішене раніше.

Також з матеріалів справи видно, що разом із супровідним листом позивачу надіслано копію відповіді від 20.02.2025, яку він фактично отримав у листопаді 2025 року. При цьому за змістом відповіді позивачу відмовлено у зарахуванні до вислуги років спірних періодів служби та роботи, а також у підготовці довідки про новий розмір вислуги років для подання до органів Пенсійного фонду України.

Отже, виходячи з наведених обставин, а також враховуючи підстави та предмет позову, суд вважає, що спір у цій справі не стосується безпосередньо правомірності дій відповідача при звільненні позивача зі служби у 2005 році чи правильності первинного розрахунку йому вислуги років на момент такого звільнення і призначення пенсії. Фактично позивач оскаржує саме дії (відмову) відповідача у зарахуванні спірних періодів роботи та служби до вислуги років, а також у їх кратному обчисленні та у підготовці відповідної довідки для органів Пенсійного фонду України з метою перерахунку пенсії. Водночас позивач просить зобов`язати відповідача здійснити відповідний перерахунок вислуги починаючи з 01.11.2025 (а не з часу звільнення зі служби).

Таким чином, на переконання суду, пред`явивши адміністративний позов до суду 22.12.2025, позивач не пропустив встановленого статтею 122 КАС України строку звернення, який необхідно обчислювати з моменту, коли особа дізналася про оскаржувану відмову здійснити перерахунок вислуги років.

Доводи відповідача про обчислення строку звернення до суду з дати звільнення позивача зі служби у 2005 році не узгоджуються з предметом заявлених позовних вимог та фактичними обставинами справи, оскільки позивач не оскаржує наказ про звільнення або дії, пов`язані із проходженням служби на той час, а оскаржує відмову відповідача у зарахуванні відповідних періодів до вислуги років, оформлену та доведену до відома позивача у 2025 році.

Крім того, вимоги позивача не створюють правових наслідків поза межами строку звернення до суду і, тим паче, починаючи з 2005 року, як помилково стверджує відповідач.

Разом з тим суд погоджується з доводами позивача про те, що він має право на ревізію правильності розрахунку його вислуги років у будь-який момент, оскільки це питання безпосередньо впливає на розмір отримуваної ним пенсії.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування у цій справі положень частини п`ятої статті 122 КАС України щодо місячного строку звернення до адміністративного суду у справах, пов`язаних із прийняттям на публічну службу, її проходженням або звільненням з публічної служби, а також про необґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд звертає увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких полягає в тому, щоб не допустити судовий процес у безладний рух.

Проте не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя має бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

В рішеннях від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Есколано Каваніллес проти Іспанії" Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, керуючись принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, суд при вирішенні питання про дотримання позивачем строку звернення до суду усі сумніви щодо початку перебігу такого строку трактує на користь позивача та доходить висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 166, 167, 240, 248, 256, 293, 294 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Сало Павло Ігорович