Справа № 320/13489/25
Суддя: Білоус А.Ю.
Дата ухвалення: 2026-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про закриття провадження в справі

30 січня 2026 року м. Київ №320/13489/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоус А.Ю., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Укрспецзв`язок» та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненою позовною заявою, у якій просить:

- визнати дії КП «Укрспецзв`язок» протиправними та зобов`язати КП «Укрспецзв`язок» припинити функціональну діяльність станції спеціального зв`язку до моменту правового вирішення та врегулювання всіх порушень, зазначених у статтях 145, 146, 148-3, 148-4, 152, 164, 166-12 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- встановити документальну, нормативно-правову та законодавчу відповідність електронно-комунікаційного, радіочастотного та випромінювального обладнання, розміщеного на даху житлового будинку по вулиці Гетьмана Скоропадського, 25, м. Київ, яке знаходиться на правах оперативного управління у КП «Укрспецзв`язок», правоохоронним функціям та стратегічним потребам держави у контексті державної та національної безпеки України;

- ознайомити з цими документами позивача, як фахівця у сфері інформаційної та кібербезпеки, що має доступ до державної таємниці;

- зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку, виконати свої прямі функції відповідно до вимог статті 2 та статті 4 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку»;

- зобов`язати КП «Укрспецзв`язок» надати позивачеві завірену підприємством копію посадової інструкції радіооператора станції спеціального зв`язку КП «Укрспецзв`язок» у порядку доступу до публічної інформації.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2025 у справі відкрито провадження. Суд ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та встановив сторонам строки для подання заяв по суті та доказів.

Судом встановлено такі обставини щодо обґрунтування позовних вимог.

1. Щодо позовної вимоги № 1.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною вимогою № 1 про визнання дії КП «Укрспецзв`язок» протиправними та зобов`язання КП «Укрспецзв`язок» (далі - відповідач 1) припинити функціональну діяльність станції спеціального зв`язку до моменту правового вирішення та врегулювання всіх порушень, зазначених у статтях 145, 146, 148-3, 148-4, 152, 164, 166-12 КУпАП, яка, за твердженням позивача, належить відповідачу 1, та до складу якої входить електронно-комунікаційне, радіочастотне та випромінювальне обладнання (далі - Об`єкт К2), розташоване на даху житлового будинку за адресою: вул. Гетьмана Павла Скоропадського, буд. 25, м. Київ.

Позивач стверджував про порушення його права на безпечне довкілля (стаття 50 Конституції України) внаслідок діяльності об`єкта К2/станція спецзв`язку. Він вказував на ознаки правопорушень, передбачених статтями 145, 146, 148-3, 148-4, 152, 164, 166-12 КУпАП, та стверджував про заподіяння йому матеріальної і моральної шкоди.

Відповідач 1 заперечив проти позову. Відзив обґрунтований такими аргументами:

1) Зазначений об`єкт не перебуває на його балансі або в оперативному управлінні. Крім того, відповідач 1 не експлуатує жодного обладнання за вказаною адресою.

2) Відповідь НКЕК (далі - відповідач 2) від 04.08.2022 № 07-1764/154 свідчить про відсутність присвоєнь радіочастот користувачам за цією адресою.

3) Результати радіочастотного моніторингу, проведеного ДП «Український державний центр радіочастот», не виявили незаконного випромінювання за цією адресою.

Відповідач 1 вважає, що позивач не виконав обов`язок доказування, передбачений частиною першої статті 77 КАС України, оскільки не надав доказів обставин, на які посилається.

Суд встановив, що КП «Укрспецзв`язок» утворене на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України «Про утворення казенного підприємства «Укрспецзв`язок» від 08.07.2015 № 705-р. Згідно з указаним розпорядженням, підприємство перебуває у підпорядкуванні Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - Адміністрація Держслужби спецзв`язку). Основним завданням казенного підприємства є забезпечення функціонування вузлів зв`язку спеціального призначення у мирний час, в умовах надзвичайних ситуацій, надзвичайного та воєнного стану відповідно до законодавства.

Статут підприємства, затверджений наказом Адміністрації Держслужби спецзв`язку, визначає КП «Укрспецзв`язок» як суб`єкта господарювання, що перебуває у державній власності. Адміністрація здійснює відповідно до Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006 № 185-V та інших нормативно-правових актів повноваження щодо управління цим підприємством.

Згідно зі Статутом підприємство надає органам державної влади електронні комунікаційні послуги, включаючи фіксований, мобільний та радіозв`язок. Ця діяльність спрямована на забезпечення інтересів оборони та безпеки держави.

КП «Укрспецзв`язок» має статус юридичної особи з правами та обов`язками, передбаченими законодавством. Майно підприємства перебуває у державній власності та належить йому на праві оперативного управління. Підприємство зареєстроване 23.07.2015 ().

У позовній заяві позивач стверджує, що електронно-комунікаційне, радіочастотне та випромінювальне обладнання (Об`єкт К2) станції спецзв`язку, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, будинок 25, належить відповідачеві 1.

Позивач посилається на порушення його права на безпечне довкілля (стаття 50 Конституції України), стверджуючи, що діяльність обладнання спричинила, за його твердженням, матеріальну та моральну шкоду. Також вважає, що відповідач 1 вчинив правопорушення, передбачені статтями 145, 146, 148-3, 148-4, 152, 164, 166-12 КУпАП.

На підставі офіційного з`ясування обставин справи (частина четверта статті 9 КАС України) та оцінки доказів згідно зі статтями 73-76 КАС України, суд встановив таку сукупність обставин, що мають вирішальне значення для розгляду позовної вимоги № 1.

Щодо можливої експлуатації радіоелектронних засобів (РЕЗ) за адресою: м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, буд. 25, судом встановлено таке:

1) За відповіддю НКЕК від 04.08.2022 № 07-1764/154 у Реєстрі присвоєнь радіочастот відсутні відомості про присвоєння частот за вказаною адресою.

2) Лист ДП «УДЦР» від 03.08.2022 № 80/09.2.1/4995/22 підтверджує, що проведений радіочастотний моніторинг не виявив експлуатацію незаконних РЕЗ за цією адресою.

3) Інформація Генерального штабу Збройних Сил України від 15.05.2025 № 382/1/4/12939 засвідчує, що радіочастотний ресурс для спеціальних користувачів, зокрема для КП «Укрспецзв`язок», за вказаною адресою не виділявся.

4) Матеріалами справи не підтверджено факт подання позивачем до НКЕК належно оформленого письмового звернення, що є обов`язковою підставою для призначення позапланового заходу нагляду згідно з пунктом 8 частини восьмої статті 10 Закону України «Про електронні комунікації» від 16.12.2020 № 1089-IX.

Суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів для підтвердження таких його тверджень, на яких ґрунтується позовна вимога № 1:

1) Щодо факту експлуатації об`єкта К2/станція спецзв`язку та наявності правових підстав для цього.

Встановлені факти (відсутність записів у реєстрах НКЕК та Генштабу ЗСУ, результати моніторингу) свідчать про відсутність у відповідача 1 виділеного радіочастотного ресурсу та дозволів на експлуатацію РЕЗ. Право на експлуатацію радіоелектронних засобів виникає виключно після отримання необхідного дозволу та проходження процедури загальної авторизації згідно зі статтею 16 Закону України «Про електронні комунікації». Оскільки такі дозволи відсутні, суд констатує, що твердження позивача про функціонування об`єкта за вказаною адресою є недоведеним.

2) Щодо належності об`єкта відповідачу 1.

Матеріали справи не містять документів, які б підтверджували перебування цього об`єкта на балансі або в оперативному управлінні КП «Укрспецзв`язок» (відсутні інвентарні картки, акти приймання-передачі).

Цей висновок має підтвердження в преюдиційно встановлених обставинах.

Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не підлягають повторному доказуванню. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2025 у справі № 320/10089/24 остаточно встановлено, що цей об`єкт за вказаною адресою не перебуває на балансі або в оперативному управлінні КП «Укрспецзв`язок». Умови преюдиції дотримані: постанова набрала законної сили, у справі беруть участь ті самі особи, а встановлений факт є обов`язковим для суду при розгляді цієї справи. Змін у цих обставинах або законодавстві, що унеможливлювали б застосування преюдиції, не встановлено.

Таким чином, суд констатує недоведеність твердження про належність об`єкта відповідачу 1.

3) Щодо заподіяння шкоди здоров`ю позивача та порушення нормативів випромінювання.

Твердження позивача не підтверджені належними доказами. Матеріали справи не містять медичних документів, які б встановлювали причинно-наслідковий зв`язок між діяльністю об`єкта К2/станція спецзв`язку (або випромінюванням від нього) та станом здоров`я позивача.

Протоколи самостійних вимірювань суд визнає недопустимими доказами на підставі статті 74 КАС України через порушення методики їх проведення.

Цей факт також підтверджений преюдиційно. Постановою Київського апеляційного суду від 28.05.2025 у справі № 761/39546/24 встановлено відсутність доказів шкідливого впливу зазначеного об`єкта. Умови преюдиції дотримані: постанова набрала законної сили, у справі беруть участь ті самі особи, а встановлений факт є обов`язковим для суду при розгляді цієї справи. Змін у цих обставинах або законодавстві, що унеможливлювали б застосування преюдиції, не встановлено.

Отже, суд дійшов висновку про недоведеність цих тверджень позивача.

На підставі викладеного, суд вважає встановленим, що позовна вимога № 1 не підтверджена: відсутні докази існування самого об`єкта спору в заявленому місці, його належності відповідачу 1, факту його правомірної експлуатації та заподіяння будь-якої шкоди.

Суд дослідив докази, на які посилається позивач для обґрунтування позовної вимоги № 1, та надає їм таку оцінку:

1) Фотофіксація. Зафіксовані на зображеннях об`єкти не містять ідентифікаційних маркувань або технічних даних, що дозволяли б встановити їх приналежність до відповідача 1, технічні характеристики або факт експлуатації ним.

2) Результати вимірювань. Надані документи не відповідають вимогам законодавства щодо метрологічної атестації засобів вимірювання та порядку проведення вимірювань інтенсивності електромагнітного поля. Відтак, суд визнає ці матеріали недопустимими доказами згідно зі статтею 74 КАС України.

3) Інші матеріали. Інші документи, надані позивачем, також не містять об`єктивних відомостей, що підтверджують експлуатацію відповідачем 1 об`єкта К2/станція спецзв`язку за вказаною адресою або вчинення ним адміністративних правопорушень.

Ураховуючи викладене, надані докази не підтверджують обставини, на яких ґрунтується позовна вимога № 1, зокрема:

- експлуатацію відповідачем 1 цього об`єкта за адресою: м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, буд. 25;

- вчинення відповідачем 1 правопорушень, передбачених статтями 145, 146, 148-3, 148-4, 152, 164, 166-12 КУпАП.

Оскільки позовна вимога № 1 не підтверджена належними та допустимими доказами, а також з урахуванням преюдиційно встановлених обставин, підстави для її задоволення відсутні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (ратифіковано Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, установленим законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт під час здійснення ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Положення пункту 1 частини першої статті 19 КАС України визначають, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових або службових осіб, вчинених під час реалізації владних управлінських функцій, за винятком спорів, для яких законом передбачено інший порядок судового розгляду.

Частина перша статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII встановлює спеціалізацію судів, які розглядають цивільні, кримінальні, господарські, адміністративні справи та справи про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція судів здійснювати правосуддя щодо певного кола правовідносин. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин, пряма вказівка закону щодо виду судочинства.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції або надає адміністративні послуги, а спір виник у зв`язку з виконанням чи невиконанням таких функцій (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України).

При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 140/2326/18 зазначила, що «Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.»

Справа належить до адміністративної юрисдикції, якщо спір виникає з приводу виконання чи невиконання владних управлінських функцій і не пов`язаний з порушенням приватного права конкретної особи.

Цивільна юрисдикція, згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, охоплює спори, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших приватноправових відносин.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 140/2326/18, Суд зазначив, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільних прав та інтересів, якщо такі рішення чи дії спричинили виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин або вплинули на майнові чи особисті немайнові інтереси особи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Позовна вимога № 1 сформульована як вимога про визнання протиправними дій відповідача 1 та зобов`язання його припинити функціонування станції спеціального зв`язку (об`єкта К2).

Відповідно до статей 2 та 19 КАС України адміністративний суд розглядає публічно-правові спори, тобто спори, що виникають у зв`язку з реалізацією суб`єктом владних повноважень своїх управлінських функцій. Юрисдикція суду поширюється на оскарження конкретних рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта.

Заявлена позовна вимога не містить ознак оскарження конкретного рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта влади. Вона містить лише загальний висновок про протиправність та вимогу щодо припинення технологічної діяльності.

Вимоги такого характеру належать до компетенції спеціально уповноважених органів виконавчої влади (наприклад, органів нагляду у сфері електронних комунікацій), а не до судової юрисдикції. Суд не може перебирати на себе їх функції за відсутності оскаржуваного індивідуального акта. Ця позиція відповідає принципу поділу влади.

Суд встановив, що для кваліфікації дій суб`єкта як публічно-владних у конкретному спорі необхідно, щоб такі дії вчинялися в рамках реалізації управлінських функцій публічної влади (наприклад, видача дозволу, застосування адміністративного заходу). Статус казенного підприємства сам по собі не означає, що вся його діяльність має публічно-владний характер.

Позивач у своїх вимогах посилається на можливі порушення норм Кодексу України про адміністративні правопорушення у сфері експлуатації радіоелектронних засобів. Навіть якби такі правопорушення були доведені, вони стосувалися б техніко-експлуатаційної (господарської) діяльності підприємства, а не вчинення ним актів влади щодо позивача. Позивачем не надано доказів, що відповідач 1 щодо нього здійснював владні управлінські функції.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини мають горизонтальний (господарський або цивільний), а не вертикальний (публічно-владний) характер. Отже, даний спір не відповідає критеріям адміністративної юрисдикції, передбаченим статтею 19 КАС України.

Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, є обов`язковими для суду при розгляді інших справ за участю тих самих сторін.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2025 у справі № 320/10089/24 (що набрала законної сили) за участю позивача та відповідача 1 встановлено, що об`єкт К2 за адресою: м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, буд. 25, не перебуває на балансі, в оперативному управлінні КП «Укрспецзв`язок».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога № 1, спрямована на зобов`язання відповідача 1 припинити діяльність зазначеного об`єкта, втрачає предмет спору. Зобов`язання може бути накладене лише на суб`єкта, який має повноваження щодо об`єкта та здійснює відповідну діяльність. Суд не може зобов`язати особу вчинити дії щодо об`єкта, з яким у неї відсутній правовий та фактичний зв`язок.

Позовна вимога містить умовне зобов`язання припинити діяльність «до моменту правового вирішення та врегулювання всіх порушень». Таке формулювання не відповідає вимозі правової визначеності судового рішення, оскільки не дозволяє встановити конкретні правові наслідки та межі виконання. Резолютивна частина судового акта має бути визначеною та виконавчою.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога №1:

а) не утворює публічно-правового спору, оскільки не оскаржує конкретного рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень;

б) не має предмета спору через преюдиційно встановлену відсутність зв`язку відповідача 1 з об`єктом, що унеможливлює її розгляд по суті;

в) сформульована невизначено, що унеможливлює її виконання.

Отже, позовна вимога № 1 не підлягає розгляду в адміністративному судочинстві.

Суд відзначає, що позивачем обрано неналежний процесуальний спосіб захисту. Захист особистих немайнових прав (права на безпечне довкілля та здоров`я) від дій юридичних осіб, які не здійснюють публічно-владних функцій у спірних правовідносинах, має здійснюватися в порядку цивільного судочинства.

Позивач має право звернутися з відповідним позовом до належного відповідача - особи, якій належить станція спецзв`язку (за її ідентифікації), щодо визнання дій незаконними, усунення порушень прав та припинення діяльності.

2. Щодо позовної вимоги № 2.

Позивач просив суд встановити відповідність об`єкта К2/станція спецзв`язку за адресою: м. Київ, вул. Гетьмана Скоропадського, 25 правоохоронним функціям та стратегічним потребам держави.

Юрисдикція адміністративного суду поширюється на спори, пов`язані з оскарженням рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (стаття 19 КАС України).

Позовна вимога № 2 не містить ознак оскарження такого рішення, дії чи бездіяльності. Вона має характер загального висновку щодо відповідності цього об`єкта стратегічним інтересам держави.

Суд дійшов висновку, що така позовна вимога не містить ознак спору про право та не відповідає предметній юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин здійснюється визначеними способами, зокрема через оскарження рішень, дій чи бездіяльності. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує їх ефективний захист.

Суд встановив, що вимога позивача щодо встановлення відповідності об`єкта К2/станція спецзв`язку стратегічним інтересам держави, не віднесена частиною першою статті 5 КАС України до допустимих способів захисту в адміністративному судочинстві. Вона також не може бути кваліфікована як «інший спосіб» згідно з частиною другою цієї статті, оскільки суперечить закону, не спрямована на оскарження конкретного рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень і, отже, не забезпечує захист у межах публічно-правового спору.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, згідно з якою адміністративне судочинство не призначене для встановлення юридичних фактів поза межами оскарження управлінських рішень, та яка є сталою.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Отже, компетенція адміністративного суду обмежена перевіркою законності владних повноважень, а встановлення фактів не може виступати самостійним предметом спору.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є процесуально неприпустимим для розгляду в адміністративному суді.

Оцінка відповідності зазначеного об`єкта стратегічним інтересам держави належить до виключної компетенції органів виконавчої влади. Перевірка судом доцільності таких рішень суперечила б принципу поділу влади (ст. 6 Конституції України) та межам судового контролю.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що задоволення позову призвело б до недопустимого втручання судової влади у сферу виключних повноважень виконавчої влади, що є процесуально неприпустимим.

Суд встановив наявність преюдиційно визнаних судовими актами фактів, що мають істотне значення для справи:

1) Об`єкт К2 не перебуває на балансі та в управлінні відповідача 1 (постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2025 у справі № 320/10089/24).

2) Відсутні належні докази розміщення об`єкта К2 за вказаною адресою та його шкідливого впливу (постанова Київського апеляційного суду від 28.05.2025 у справі № 761/39546/24).

З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, що між відповідачем 1 та цим об`єктом відсутній юридичний та фактичний зв`язок. Отже, предмет для оцінки відповідності зазначеного обладнання стратегічним інтересам держави щодо цього відповідача не існує. Позовна вимога в цій частині позбавлена фактичної підстави.

На підставі повного та всебічного розгляду матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовна вимога № 2:

1) Не містить ознак спору про право та не відповідає предметній юрисдикції адміністративного суду, оскільки не пов`язана з оскарженням конкретного рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

2) Не є допустимим способом судового захисту для адміністративного судочинства, оскільки встановлення факту відповідності не передбачене частиною другою статті 5 КАС України як самостійна позовна вимога.

3) Стосується сфери виключних дискреційних повноважень органів виконавчої влади у питаннях національної безпеки.

4) Не має фактичної підстави через преюдиційно встановлену відсутність зв`язку між відповідачем 1 та об`єктом, щодо якого вимагається вказана оцінка.

Таким чином, позовна вимога № 2 не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Це становить самостійну підставу для закриття провадження у цій частині на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

Позивач не позбавлений права на звернення до компетентних органів виконавчої влади або, у разі виникнення спору про право, до суду цивільної юрисдикції в установленому законом порядку.

3. Щодо позовної вимоги № 3.

Позивач звернувся до суду з позовною вимогою про ознайомлення з відповідними документами позивача, як фахівця у сфері інформаційної та кібербезпеки, що має доступ до державної таємниці.

Вказана позовна вимога є похідною та умовною, оскільки передбачає ознайомлення з документами, які, на думку позивача, мають існувати у зв`язку з попередніми позовними вимогами (щодо відповідності обладнання стратегічним потребам).

Суд констатує таке.

Позивач заявив позовну вимогу № 3 про забезпечення йому як фахівцю доступу для ознайомлення з документацією. Суд встановив, що ця вимога має похідний та умовний характер, оскільки обґрунтована лише припущенням про наявність документів, пов`язаних з попередньою вимогою.

З огляду на викладене, суд дійшов таких правових висновків.

Відповідно до положень статей 2 та 19 КАС України підставою для порушення адміністративної справи є наявність публічно-правового спору, тобто суперечності щодо законності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Заявлена позовна вимога не містить посилання на конкретний оскаржуваний акт, рішення, дію чи бездіяльність відповідача 1 або відповідача 2. Позивачем не ідентифіковано конкретного суб`єкта владних повноважень, дії чи бездіяльність якого оскаржуються, та не вказано реквізитів відповідного рішення.

Таким чином, позовна вимога № 3 не відповідає ознакам адміністративного позову, оскільки не визначає предмет судового оскарження. За змістом вона є загальним зверненням або запитом, що не утворює публічно-правового спору для розгляду в адміністративному суді. Відсутність конкретних акта, дії, чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень робить неможливим здійснення судового контролю за їх законністю.

Згідно з частиною першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивач у своїй вимозі посилається на наявність у нього статусу фахівця, який має доступ до державної таємниці. Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача відповідного допуску, що унеможливлює розгляд цієї позовної вимоги по суті.

Згідно із статтею 27 Закону України «Про державну таємницю» від 21.01.1994 № 3855-XII рішення про надання доступу до конкретної секретної інформації (категорії секретної інформації) та її матеріальних носіїв приймають керівники державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, у яких виконуються роботи, пов`язані з державною таємницею, або зберігаються матеріальні носії секретної інформації.

Цим встановлено спеціальну адміністративну процедуру.

Адміністративний суд здійснює правосуддя у межах повноважень, визначених законом. До його компетенції не входить заміна встановлених законодавством адміністративних процедур або безпосереднє вирішення питань доступу до інформації з обмеженим доступом.

Судовий контроль у цій сфері можливий лише щодо оскарження конкретного рішення уповноваженого органу, наприклад, відмови у наданні доступу. За відсутності такого рішення позовна вимога про ознайомлення з документами не має предмета для оскарження.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що задоволення позовної вимоги передбачало б втручання у виключні повноваження відповідних державних органів та порушення спеціального законодавчого порядку, що виходить за межі функції правосуддя.

Позовна вимога № 3 є похідною та залежною від позовної вимоги № 2, оскільки передбачає ознайомлення з документацією, яка могла б існувати лише у випадку прийняття до розгляду цієї основної вимоги.

Оскільки позовна вимога № 2 не підлягає розгляду в адміністративному судочинстві, похідна від них позовна вимога № 3 позбавляється свого процесуального підґрунтя. Предмет для ознайомлення з документами відсутній.

На підставі повного та всебічного розгляду матеріалів справи, суд дійшов такого висновку.

Позовна вимога № 3 не містить ознак публічно-правового спору в сенсі статей 2 та 19 КАС України, оскільки не оскаржує конкретного рішення, дії чи бездіяльності щодо доступу до інформації. Заснована на факті (наявності у позивача права допуску до державної таємниці), який не підтверджений матеріалами справи, що свідчить про невиконання обов`язку доказування згідно зі статтею 77 КАС України. Спрямована на встановлення порядку доступу до інформації з обмеженим доступом, що виходить за межі повноважень адміністративного суду та порушує встановлений спеціальним законодавством адміністративний порядок. Є похідною та втратила предмет розгляду у зв`язку з неможливістю розгляду по суті позовної вимоги № 2, до якої вона прив`язана.

Таким чином, позовна вимога № 3 не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Це становить самостійну підставу для закриття провадження у цій частині на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

Позивач не позбавлений права звернутися до компетентних органів для отримання доступу до інформації в установленому законом порядку, а у разі отримання відмови - оскаржити таке рішення в адміністративному суді за наявності підстав.

З урахуванням установлених судом обставин та правової оцінки заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі в частині позовних № 1, № 2, № 3 на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, оскільки ці вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 238, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі № 320/13489/25 в частині позовних вимог:

- про визнання дій Казенного підприємства «Укрспецзв`язок» протиправними та зобов`язання КП «Укрспецзв`язок» припинити функціональну діяльність станції спеціального зв`язку (об`єкта К2) до моменту правового вирішення та врегулювання всіх порушень, зазначених у статтях 145, 146, 148-3, 148-4, 152, 164, 166-12 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- про встановлення документальної, нормативно-правової та законодавчої відповідності електронно-комунікаційного, радіочастотного та випромінювального обладнання, розміщеного на даху житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, буд. 25, правоохоронним функціям та стратегічним потребам держави у контексті державної та національної безпеки України;

- про ознайомлення з цими документами позивача як фахівця у сфері інформаційної та кібербезпеки, що має доступ до державної таємниці.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Білоус А.Ю.