Справа № 300/1759/25
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2026-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 300/1759/25 пров. № А/857/23063/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Носа С.П.;

суддів: Кухтея Р.В., Шевчук С.М,;

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє Котик Роман Васильович на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 у справі № 300/1759/25 за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє Котик Роман Васильович до Городенківського відділу Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя у І інстанції Могила А.Б.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , від імені якої діє Котик Роман Васильович звернулася у Івано-Франківський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Городенківського відділу Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області в якому просила визнати протиправними дій, а саме відмови щодо вирішення заяви про встановлення належності до громадянства України та прийняття декларації про припинення громадянства росії; зобов`язання вирішити згідно з фактичними даними та вимогами законодавства заяву про встановлення належності до громадянства України та прийняти декларацію про припинення громадянства росії, в яке ОСОБА_1 добровільно не вступала.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якої діє Котик Роман Васильович, до Городенківського відділу Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити повністю.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що наводились ним у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 19.03.1977, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Тишківка, Гайсинського району Вінницької області, республіка Українська РСР.

Представник позивача в позовній заяві зазначив, що будучи повнолітньою ОСОБА_1 виїхала до росії. Приблизно в 2006 році втратила документи, з приводу чого зверталася до російської міграційної служби та українського консульства. Приблизно через 10-12 місяців їй видано паспорт громадянки росії. З українського консульства відповіді не отримала.

Як громадянка росії позивач повернулася на територію України та на даний час разом зі своє донькою, народженою ІНФОРМАЦІЯ_2 в росії, проживає на території України на підставі просвітки на постійне місце проживання серії НОМЕР_2 , виданої 09.12.2014.

Городенківським відділом Управління ДМС України в Івано-Франківській області 11.09.2024 за порушення законодавства про правовий статус іноземця та осіб без громадянства, а саме проживання за недійсними документами, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності згідно з постановою ПН МІФ 001454.

Позивач звернулася до Городенківського відділу Управління ДМС України в Івано-Франківській області із заявою від 20.09.2024 про видачу їй паспорта громадянки України замість втраченого орієнтовно в 2006 році. Цю заяву позивач обґрунтувала тим, що будучи громадянкою України поїхала на заробітки до росії та втратила українські документи. З приводу цього звернулася в російську міграційну службу, де згодом отримала паспорт громадянки росії. З цим паспортом повернулася в Україну, з народженою на території росії донькою. Заяви про вихід із громадянства України не писала, відповідний Указ Президента про припинення громадянства відсутній. Зазначила, що втрата паспорта громадянина України не свідчить про втрату нею громадянства.

Городенківський відділ Управління ДМС України в Івано-Франківській області 20.09.2025 звернувся до УДМС у Вінницькій області (де зі слів заявниці вона отримала паспорт громадянина України) про надання інформації щодо належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, набуття/втрати громадянства, документування паспортом громадянина України, паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974, паспортом громадянина України для виїзду за кордон, визнання паспортів громадянина України недійсними, реєстрації, надання/скасування дозволу на імміграцію, видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, оформлення виїзду на постійне місце проживання за кордон ОСОБА_1

УДМС у Вінницькій області листом від 25.09.2024 повідомило, що громадянка ОСОБА_1 з 16.12.2014 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Дозвіл на імміграцію в Україну отримала 04.09.2014 на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. ОСОБА_1 09.12.2014 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 , рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання не приймалося. За паспортом громадянина України, громадянина України для виїзду закордон не зверталася.

Про результати розгляду заяви позивача від 20.09.2024 щодо видачі їй паспорта громадянина України, Городенківський відділ Управління ДМС України в Івано-Франківській області повідомив ОСОБА_1 листом від 10.10.2024 в якому вказав, що вимогами законодавства про громадянство встановлено, що паспорт громадянина України є документом, що підтверджує громадянство України, тому ним може бути документовано лише громадянина України.

31.10.2024 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із листом під назвою «Одностороння декларація про вихід з громадянства рф, яке насильницьки була надане».

05.11.2024 відповідачем надано відповідь на лист (звернення) від 31.10.2024 у якому повідомлено позивача, що вимогами законодавства про громадянство - «одностороння декларація про вихід із громадянства рф, яке насильницьки було надане», не передбачена.

20.02.2025 позивач поштовим зв`язком надіслала відповідачу 1) заяву про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням; 2) заяву про оформлення належності до громадянства України; 3) декларацію про відмову від іноземного громадянства у якій зазначила, що незалежні причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства є «військові дії (війна) росії щодо України»; 4) заяву про анулювання примусово нав`язаного паспорта громадянина росії від 17.02.2022, що адресоване президенту росії (без відповідної реєстраційної відмітки щодо її прийняття відповідним органом); 5) свідоцтво про народження дитини позивача у м. Санкт-Петербурзі та у якому зазначено, що позивач є громадянкою росії, серії та номер НОМЕР_4 , дата видачі 06.07.2009; 6) свідоцтво про встановлення батьківства відносно позивача, серії та номер НОМЕР_5 , дата видачі 19.03.1977; 7) свідоцтво про народження позивача, серії та номер НОМЕР_1 , видане 19.03.1977; 8) паспорт громадянина рф на ім`я позивача, серії та номер НОМЕР_6 , виданий 23.07.2021.

Як вказав у відзиві на позовну заяву відповідач, у відправленні позивача від 20.02.2025 відсутнє саме зобов`язання припинити іноземне громадянство, що вимагається частиною другою статті 8 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 № 2235-III та є обов`язковою умовою щодо набуття громадянства України за територіальним походженням. Проте позивач до відправлення від 20.02.2025 долучила вже декларацію про відмову від іноземного громадянства, що затверджено наказом МВС України від 16.08.2012 № 715 - форма 45, що в даному випадку є передчасним.

Відповідач у відповідь на відповідне звернення ОСОБА_1 , листом від 28.02.2025 повідомив позивача, що з 25.08.2024 припинено прийняття заяв про набуття громадянства України від громадян російської федерації до спливу 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу ІІ Закону № 3897-IX. До зазначеного вище періоду Городенківський відділ не може прийняти та розглянути заяву позивача про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням. Таким же чином, повідомлено, що заяву про оформлення належності до громадянства України розглянути також не є можливим, оскільки позивач є громадянкою російської федерації та нею отримано відповідний дозвіл на імміграцію в Україну.

Позивач не погоджуючись із такими діями, звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України "Про громадянство України" №2235-III від 18.01.2001 (далі Закону №2235-ІІІ).

Згідно статті 1 Закону № 2235-III громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Відповідно до статті 3 "Належність до громадянства України" Закону № 2235-III громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Статтею 6 Закону № 2235-III передбачено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Частиною першою статті 8 Закону № 2235-III врегульовано, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Абзацом третім частини другої статті 8 Закону № 2235-III визначено, для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Процедуру, а також перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначено в Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, що затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок №215).

Згідно пункту 16 розділу ІІ Порядку №215 для перевірки належності до громадянства України особа подає заяву про перевірку належності до громадянства України, в якій у довільній формі викладає, у зв`язку з якими обставинами потребує перевірки належність до громадянства України.

Відповідно до абзацу першого пункту 119 Порядку № 215 особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

З прийняттям відповідного рішення Центрального органу у сфері громадянства про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, на підставі частини першої статті 8 вищевказаного закону та реєстрації її як громадянина України, згідно з частиною одинадцятою статті 8 даного закону, вступає в дію норма, яка визначена частиною п`ятою статті 8 Закону № 2235-III, а саме іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач дійсно 23.02.1977 народилася в с.Тишківка Гайсинського району Вінницької області, республіка Українська РСР.

Також, матеріали справи містять докази, а саме паспорт громадянина рф на ім`я позивача, серія та номер НОМЕР_6 , виданого 23.07.2021, посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 09.12.2014, свідоцтво про народження 27.06.2009 на території росії доньки позивача, де вказано, що позивач є громадянкою росії, якими беззаперечно підтверджується, що ОСОБА_1 має громадянство російської федерації і на території України перебуває як громадянин рф.

На підтвердження цього також слугує лист УДМС у Вінницькій області №0501.4/15484-24 від 25.09.2024 де зазначено, що позивач, як громадянка РФ, 04.09.2014 отримала дозвіл на імміграцію в Україну, на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особа яка має право на набуття громадянство України за територіальним походженням.

Механізм визнання особи громадянином України за правилами (ознаками), установленими у пунктах 1-3 частини першої статті 3 Закону № 2235-III, покликаний врегулювати правовий статус колишніх громадян СРСР та інших осіб, які не були громадянами інших країн, які проживали чи опинилися і залишилися на території України після проголошення нею незалежності.

Належність вказаних осіб до громадянства України визначалася під час загального обміну паспортів громадянина колишнього СРСР на паспорти громадянина України зразка 1994 року. В окремих випадках цей механізм може бути застосовано і тепер, якщо особа - колишній громадянин СРСР (особа без громадянства), з тих чи інших причин не врегулювала питання свого громадянства після розпаду СРСР.

Вказаний механізм не може застосовуватися до громадян колишнього СРСР та інших осіб, які після розпаду СРСР не вчинили дій для встановлення належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України, натомість скористалися аналогічним чи подібним механізмом набуття/визнання громадянства в інших республіках колишнього СРСР і стали їхніми громадянами.

Згідно Закону № 2235-III такі особи є іноземцями (громадянами інших держав) і громадянство України вони можуть набути на загальних підставах, зокрема за територіальним походженням у порядку, встановленому статтею 8 Закону № 2235-III.

Доказів вчинення позивачем дій щодо встановлення належності до громадянства України за вказаними процедурами (обміну паспорту) позивачем не надано.

У спірних правовідносинах позивач отримала документ, який підтверджує наявність у неї громадянства іншої держави, а саме паспорт громадянина рф, для отримання якого позивач вчиняла активні дії.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не перебувала у відносинах з державою Україна як громадянин, не наполягала на зміні свого статусу. Навпаки, позивач послідовно поводилася як іноземець - громадянин рф, зокрема у 2006 році отримала паспорт громадянина рф, при поверненні на територію України 04.09.2014 отримала дозвіл на імміграцію в Україну, на підставі якого 09.12.2014 - посвідку на постійне проживання в Україні.

Апеляційний суд такоє звертає увагу, що в 2021 році позивачка здійснила активні дії по збереженню громадянства рф, звернувшись до Генерального консульства росії, що у місті Львові, де отримала новий паспорт громадянина російської федерації, із строком дії до 23.07.2026. Свій статус як громадянина рф позивач не оспорювала. Зокрема, у свідоцтві про народження доньки позивача остання (позивач) записана як громадянин РФ.

Свого часу позивач набула громадянство рф і на територію України в`їхала як громадянин рф, процедура визнання належності до громадянства України на підставі пунктів 1-3 статті 3 Закону № 2235-III до позивача не застосовується.

Згідно посвідки на постійне проживання від 09.12.2014 позивач має право на постійне проживання в Україні як громадянин іншої держави. Доказів про набуття громадянства України позивачем не надано. При зверненні до міграційної служби ОСОБА_1 власноруч засвідчила факт своєї приналежності до громадянства російської федерації, в заяві про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням від 20.02.2025 особисто зазначила своє громадянство російської федерації. Позивач вважається такою, що отримала як іноземець дозвіл на імміграцію в Україну, з огляду на що їй видано посвідку на постійне проживання в Україні.

Отже, позивач у розумінні Закону № 2235-III не вважається громадянином України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про документування його паспортом громадянина України. Позивач як іноземець, громадянство України може набути тільки на загальних підставах Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-III, а саме за територіальним походженням, у порядку, який визначений статтею 8 даного Закону.

20.08.2024 Верховною Радою України прийнято Закон № 3897-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України".

Згідно пункту 2 розділу ІІ Закону, реалізація державної політики у сфері громадянства територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби України, посольствами та консульськими установами України стосовно громадян Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про набуття громадянства України, поданих до набрання чинності цим Законом, зупиняється до спливу 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX; прийняття заяв про набуття громадянства України від громадян Російської Федерації припиняється до спливу 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.

Відповідні положення пункту 1 розділу ІІ Закону № 3897-IX, набрали чинності 25.08.2024.

Таким чином, прийняття відповідних заяв про набуття громадянства України від громадян російської федерації було припинено до спливу 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу ІІ Закону № 3897-IX.

Як зазначив відповідач та підтвердив належними доказами, у відповідній декларації позивач обрала усі пункти та здійснила дописки, які не передбачені декларацією про відмову від іноземного громадянства. Відповідач розглядав направлення позивача відповідно до Закону України "Про звернення громадян", а не згідно з нормами Закону України "Про громадянство України".

Отже, відповідь відповідача за № М-27/6/2602-25/2616/37-25 від 28.02.2025 носить інформаційний характер і не створює для заявниці жодних юридичних наслідків.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушень положень законодавства в частині розгляду скерованих позивачем документів, Городенківським відділом Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області не допущено, тому суд відхиляє доводи позивача щодо протиправності дій відповідача.

Відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволені позовних вимог.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє Котик Роман Васильович залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року у справі №300/1759/25 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук