Справа № 388/2980/25
Суддя: Баранський Д. М.
Дата ухвалення: 2026-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 388/2980/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2026 року м. Долинська

Долинський районний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Баранського Д.М., розглянув у спрощеному провадженні (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом до відповідача та просить скасувати постанову № 486 від 21 листопада 2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Позов мотивує тим, що постановою відповідача № 486 від 21 листопада 2025 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено як на військовозобов`язаного штраф в сумі 17000 грн за те, що на 09:00 годину 24 жовтня 2025 року під час дії особливого періоду та воєнного стану не прибув для уточнення даних до ІНФОРМАЦІЯ_2 за повісткою № 5134602, яку було сформовано засобами поштового зв`язку на адресу: АДРЕСА_1 , чим порушив вимоги ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», за що передбачена відповідальність за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Позивач по суті стверджує, що постанова відповідача є незаконною, підлягає скасуванню, повістку йому доставлено не було, а також не було підстав для її направлення.

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_3 надіслав до суду відзив на позовну заяву. Просить відмовити в позові. По суті відзиву вважає, що під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності діяв на підставі встановлених правил.

Дослідивши зміст позову, відзиву, матеріали справи, суд доходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Положення ч. 1 ст. 269 КАС України передбачають, що у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Отже, інші заяви по суті у цій категорії справи не передбачені положеннями КАС України, відповідно судом не встановлювався строк для подання відповіді на відзив та заперечення.

Судом установлено, що старшим офіцером відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_4 , капітаном ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 17 листопада 2025 року № 486, а саме за те, що під час особливого періоду та воєнного стану, ІНФОРМАЦІЯ_5 військовозобов`язаному ОСОБА_1 , в порядку визначеному законодавством, за адресою: АДРЕСА_1 , засобами поштового зв`язку, рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення, направлено сформовану за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаний та резервістів «Оберіг» повістку № 5134602 з викликом до ІНФОРМАЦІЯ_4 на 09:00 годину 24 жовтня 2025 року для уточнення даних. ОСОБА_1 рекомендований лист не отримав у зв`язку з чим за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_4 у визначений термін не прибув. Про неможливість прибуття за викликом у встановлений строк не повідомив. Повістка встановленим порядком направлялася за місцем його проживання, зазначеним згідно з даними Реєстру «Оберіг».

17 листопада 2025 року ОСОБА_1 самостійно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 для уточнення своїх облікових даних, оскільки побачив в додатку «Резерв+» повідомлення про порушення обліку.

Не отримавши повістку, не з`явився за викликом до ТЦК та СП, військовозобов`язаний ОСОБА_1 своїми діями порушив вимоги ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 21 листопада 2025 року, ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного протоколу про адміністративне правопорушення від 17 листопада 2025 року № 486, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн.

Одразу необхідно наголосити, що саме протокол про адміністративне правопорушення у справі про адміністративне правопорушення за своїм характером, окрім того, що є доказом, також є актом обвинувачення особи в адміністративному правопорушення. Після складання протоколу про адміністративне правопорушення розпочинається стадії притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Суд, інші посадові чи службові особи, уповноважені діяти від імені органів державної влади - суб`єктів владних повноважень, які здійснюють розгляд справ про адміністративні правопорушення, під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, перевіряють наявність у діях осіб складу адміністративного проступку виключно в межах пред`явленого обвинувачення, тобто виключно у межах обвинувачення, що відображено у змісті протоколу про адміністративне правопорушення. Вихід за межі цього обвинувачення, тобто доповнення обвинувачення новими встановленими обставинами або пред`явлення у провину обвинуваченому порушення правил, які не ставились йому у провину згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, є неприпустимим, порушує право обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.

Відповідальність за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, настає за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), в особливий період.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Військове командування, військовослужбовці, добровольці Сил територіальної оборони Збройних Сил України, працівники правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, особи, визначені Законом України "Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України", під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння), зобов`язані дотримуватися законів та звичаїв війни та застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Громадяни, які проходять державну військову службу та службу у військовому резерві у Збройних Силах України, при виконанні обов`язків служби носять військову форму одягу, їм довічно встановлюються законом військові звання. Порядок позбавлення військового звання визначається законом.

В умовах воєнного стану відповідно до закону допускається примусове вилучення приватного майна та відчуження об`єктів права приватної власності громадян з наступним повним відшкодуванням їх вартості у порядку та терміни, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Громадяни України в установленому законом порядку можуть створювати громадські організації для сприяння зміцненню оборони держави.

Стаття 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

У період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Під час перевірки документів уповноважений представник територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, а також може використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.

Аналізуючи вищезазначені положення ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» можливо стверджувати, що обов`язком громадянина є з`явитися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці виключно з такою метою:

1.оформлення військово-облікових документів;

2.проходження медичного огляду;

3.направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності;

4.призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;

5.взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів;

6.визначення їх призначення на особливий період;

7.направлення для проходження медичного огляду.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення від 17 листопада 2025 року № 486, ОСОБА_1 за цим протоколом ставилось у провину таке діяння:

1.не виконав обов`язку прибути за викликом районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх персональних даних на 09:00 годину 24 жовтня 2025 року.

Однак, положеннями ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не визначено обов`язком громадянина прибувати за викликом районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх персональних даних, відповідно ОСОБА_1 цих положень не порушував, а постанова про накладення адміністративного стягнення від 21 листопада 2025 року № 486 у цій частині є неправомірною.

Такий обов`язок визначено у п. 21 Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, згідно з яким, за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

У свою чергу за змістом протоколу про адміністративне правопорушення від 17 листопада 2025 року № 486 у провину ОСОБА_1 не ставилось порушення п. 21 Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560.

Визнання винним ОСОБА_1 за оскаржуваною постановою у справі про адміністративне правопорушення від 21 листопада 2025 року № 486 в порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що не ставилось йому у провину за обвинуваченням, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 17 листопада 2025 року № 486, є неправомірним, оскільки порушує його право на захист від пред`явленого обвинувачення.

Суд наголошує, що будь-який вихід за межі пред`явленого обвинувачення, що проявляється у покладенні в провину особі під час розгляду справи нових ознак, що характеризують обвинувачення, які його посилюють, збільшують обсяг тощо, є неприйнятним та порушує право особи на захист.

Згідно зі ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

За змістом ст. 62 Конституції України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, оскільки судом установлено, що ОСОБА_1 не порушив положення ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що не передбачають обов`язку резервістів та військовозобов`язаних з`явитися за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, для уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів, а порушення правил, що встановлюють такий обов`язок йому не ставиться у провину, відповідно в його діянні відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Окремо необхідно зазначити, що ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення має бланкетний характер, тобто зазначає правило неповно, посилаючись на інші норми чи акти. Порушення таких норм чи актів повинно ставитися у провину обвинуваченому в змісті обвинувачення та знаходити своє відображення у мотивувальній частині постанови про накладення адміністративного стягнення. При цьому обвинувачення має бути достатньо конкретним, тобто відображати саме те правило, що міститься в нормі чи акті, яке порушив, недотримався, не виконав обвинувачений. Тобто обвинувачення не повинно ставити у провину винному якийсь акт в цілому, а виключно положення, які було порушено, не дотримано чи не виконано обвинуваченим та посилання на них у конкретному підпункті, пункті, статті нормативно-правового акта. Зазначене за своїм характером становить зміст обвинувачення, а обвинувачений у свою чергу здійснює щодо цього обвинувачення свій захист. У протилежному випадку ефективність захисту нівелюється.

За ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Отже, рішення відповідача підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 132 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на вищезазначене, оскільки позивач у цій справі поніс судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 484,48 грн, відповідно ці судові витрати підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до чч. 1-5 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Учасники справи, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі можуть оскаржити судове рішення щодо судових витрат, якщо це стосується їхніх інтересів. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано: копію договору про надання правничої допомоги від 18 грудня 2025 року, акт надання правничої допомоги від 19 грудня 2025 року, розрахунок вартості правничої допомоги від 19 грудня 2025 року, платіжну інструкцію № @2PL521005.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність, ч. 1 ст. 57 КАС України) незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст. 59 КАС України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Одразу слід зазначати, що вид та характер правничої допомоги, що відображений в акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 19 грудня 2025 року, дає підстави суду стверджувати, що правнича допомога у такому виді стосується та пов`язана з цією справою, була необхідною для здійснення провадження у ній, тобто є обґрунтованою.

Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року (справа № 727/4597/19) зробив висновок, що відкриття власного рахунку адвокатом не є обов`язком, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Суд зазначав, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вищезазначеного, суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У цій справі відповідач подав відповідне клопотання з цього приводу. В ньому стверджує, що у цій справі необхідно застосувати критерії дійсності, обґрунтованості, розумності, реальності, пропорційності, співмірності судових витрат. Справа була призначена за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, без участі в судовому засіданні, без надання додаткових пояснень. На переконання відповідача судові витрати за надання професійної правничої допомоги є неспівмірними з урахуванням складності відповідної роботи, її обсягу та часу, витраченого на виконання.

Відповідно до ч. 5 ст. 241 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

КАС України не встановлює вимог до надання розрахунку (опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, у тому числі відображення у такому розрахунку часу витраченого адвокатом, а тому такий розрахунок може бути наданий у будь-якій письмовій формі, у тому числі може відображатися в детальному описі робіт (наданих послуг).

Верховний Суд у постановах від 16 листопада 2022 року (справа № 922/1964/21), від 7 липня 2021 року (справа № 910/12876/19) зазначав про те, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Це ж по суті правило відображено у змісті ч. 7 ст. 134 КАС України.

У свою чергу в рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) від 19 жовтня 2000 року було зазначено, що відшкодування судових витрат передбачає встановлення їх реальності, необхідності, більше того, умова розумності їх розміру.

Тобто ЄСПЛ керується, перш за все, принципом розумності судових витрат, що знайшло відображення у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey), § 70-72, скарга №35839/97.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на вищезазначене, враховуючи зміст поданих документів на підтвердження понесених позивачем судових витрат, вищезазначених критеріїв, а також беручи до уваги висновки ЄСПЛ про реальний, необхідний та розумний розмір судових витрат, суд уважає стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2900 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 33, 210-1, 251, 252, 268, 278-280, 285, 287, 288, 289, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статями 19, 20, 72-79, 132, 134, 139, 241, 242, 244-246, 250, 271, 286 КАС України суд,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Скасувати постанову № 486, винесену 21 листопада 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі сімнадцять тисяч гривень. Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) 3384,48 грн (три тисячі триста вісімдесят чотири гривні сорок вісім копійок) понесених судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Долинського районного суду Д. М. Баранський