Справа № 160/17848/25
Суддя: Єзеров А.А.
Дата ухвалення: 2026-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відкриття касаційного провадження

30 січня 2026 року

м. Київ

справа №160/17848/25

адміністративне провадження №К/990/2088/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єзерова А.А., суддів Бевзенка В.М., Кравчука В.М.,

перевіривши касаційну скаргу Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2025 у справі №160/17848/25 за позовом Керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Мамона Олексія Євгеновича в інтересах держави до Дніпровської міської ради, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправним та нечинним рішення,

УСТАНОВИВ:

У червні 2025 року Керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра Мамона Олексій Євгенович в інтересах держави (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради (далі - відповідач), третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - 3 - тя особа), в якому просив суд визнати протиправним та нечинним рішення шістдесят четвертої сесії Дніпровської міської ради восьмого скликання від 19.03.2025 №220/64 "Про затвердження водоохоронної зони та прибережної захисної смуги".

Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 26.08.2025 позов задовольнив.

Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 07.11.2025 апеляційну скаргу відповідача задовольнив, рішення суду першої інстанції від 26.08.2025 скасував та ухвалив постанову, якою у задоволенні позову відмовив.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, Дніпропетровська обласна прокуратура в інтересах держави звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд ухвалою від 26.12.2025 повернув касаційну скаргу позивачу згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) з підстав того, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

13.01.2026 позивач повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2025 у справі №160/17848/25. Разом з касаційною скаргою скаржник надіслав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Дослідивши зміст касаційної скарги та врахувавши клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження скаржник, зазначає, що постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2025 ним не отримано, та на підтвердження цього надає лист Третього апеляційного адміністративного суду від 19.12.2025 Вих. №1160/17848/25/04/3676/25, в якому зазначено, що інформація про доставку копії постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2025 у справі №160/17848/25 до електронних кабінетів учасників судового процесу відсутня, через незалежні від суду технічні причини.

Одночасно скаржник, як на поважні причини пропуску строку покликається на те, що постанову Третього апеляційного адміністративного суду опубліковано та надано до загального доступу 19.11.2025, вперше, з касаційною скаргою до Верховного Суду скаржник звернувся 16.12.2025, тобто в межах строку на касаційне оскарження. Верховний Суд ухвалою касаційну повернув скаржнику 26.12.2025, згідно картки руху, документ, доставлено до електронного кабінету позивача 29.12.2025. Вдруге позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою 13.01.2026, та просить поновити строк на подання касаційної скарги, у зв`язку з поверненням попередньої касаційної скарги, тобто без зайвих зволікань, упродовж розумного строку, не зловживаючи процесуальними правами скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на касаційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків касаційної скарги, які стали підставою для повернення касаційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з касаційною скаргою.

Відповідно до частини другої та третьої статті 329 КАС України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.

Відповідно до статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи викладене, пропущений строк касаційного оскарження може бути поновлений судом, якщо за результатами оцінки та перевірки наведених заявником у відповідній заяві підстав пропуску такого строку, суд дійде висновку про їх поважність.

Для здійснення судом належної оцінки та перевірки доводів, наведених заявником в обґрунтування поважності підстав пропуску строку касаційного оскарження, такі доводи повинні бути підтверджені відповідними письмовими документами або іншими доказами, з яких достовірно вбачається існування обставин, зазначених у клопотанні про поновлення строку.

Враховуючи, що повторне подання касаційної скарги відбулось упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної касаційної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань; скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на касаційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше та вдруге поданих касаційних скарг, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з касаційною скаргою; доведено, що повернення попередньо поданих касаційних скарг відбулося з причин, які не залежали від скаржника, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду касаційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником; наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.

Відтак, розглянувши вищезазначене клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що наведені скаржником підстави пропуску строку на касаційне оскарження є поважними, а тому строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.

Розгляд справи в суді першої інстанції здійснювався за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на положення пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, яке передбачає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, абзац 3 і 4 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо випадків набуття прокурором статусу позивача, без урахування висновків, сформованих у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.10.2024 у справі №420/7462/20, від 10.10.2024 у справі №420/7465/20; Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 08.10.2024 у справі №910/212/21, від 09.10.2024 у справі №922/1822/20, від 16.10.2024 у справі 922/979/21;

Також, скаржник покликається на неправильне застосування положення статті 58 Конституції України без урахування висновку, сформованого у постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі №640/8728/21, в якому суд покликаючись на правову позицію, викладену у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, наголосив, що нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зауважує про неправильне застосування положення статей 60, пункту 3 частини третьої статті 186 Земельного кодексу України, частини другої статті 88 Водного кодексу України, без урахування висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 07.03.2023 у справі №540/2641/20, від 23.04.2020 у справі №2а/426/41/12, від 06.02.2025 у справі №160/7238/22 щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони.

Зазначає про застосування положення статті 48 Закону України «Про землеустрій» без урахування висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 06.02.2025 у справі №160/7238/22, від 30.01.2020 у справі №826/13584/16 у яких суди дійшли висновку, що при здійсненні землеустрою обов`язково мають враховуватися громадські інтереси.

Одночасно, скаржник покликається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та ця справа становить значний суспільний інтерес, та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки, у зв`язку з недотриманням земельного, водного та природоохоронного законодавства при прийнятті відповідачем рішення від 19.03.2025 №220/64 «Про затвердження водоохоронної зони та прибережної захисної смуги» порушено інтереси держави у сфері охорони земель водного фонду, а саме зменшення розміру водоохоронної зони та прибережної захисної смуги річки Дніпро.

Наведені скаржником аргументи потребують ретельної перевірки та вивчення матеріалів справи, чого не можна виконати на стадії відкриття касаційного провадження, тому проаналізувавши підстави на яких подано касаційну скаргу у цій справі, колегія суддів вважає за необхідне здійснити касаційний перегляд судових рішень попередніх інстанцій у цій справі.

Касаційна скарга відповідає вимогам статті 330 КАС України, підстави для її повернення чи відмови у відкритті касаційного провадження відсутні.

Перешкоди для прийняття касаційної скарги до провадження Верховним Судом та відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтями 248, 328, 334, 335, 338, 355, 359 КАС України, Суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити Першому заступнику керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави строк на касаційне оскарження на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2025 у справі №160/17848/25.

Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2025 у справі №160/17848/25.

Витребувати з Дніпропетровського окружного адміністративного суду справу №160/17848/25.

Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали разом із копіями касаційної скарги та доданих до неї матеріалів.

Встановити строк для подачі відзиву на касаційну скаргу - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали та роз`яснити, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

Суддя-доповідач А.А. Єзеров

Суддя В.М. Бевзенко

Суддя В.М. Кравчук