Справа № 160/32709/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2026-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
14.11.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява (10.11.2025 року направлена засобами поштового зв`язку) ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення за період з 01.05.2023 року по 30.09.2023 року включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотримане грошове та здійснити недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення за період з період з 01.05.2023 року по 30.09.2023 року включно.
Означені позовні вимоги вмотивовані протиправною бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 , щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення за період з 01.05.2023 року по 30.09.2023 року включно
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2025 року, зазначена вище справа була розподілена та 24.11.2025 року передана судді Пруднику С.В.
В період з 17.11.2025 року по 21.11.2025 року суддя Прудник С.В. перебував на лікарняному.
30.01.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду продовжено строк розгляду даної справи на 30 днів.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації у військової частині НОМЕР_1 на різних посадах з 17.06.2022 року (наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.06.2022 № 153) по 28.09.2023 (наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) (далі наказ) від 28.09.2023 № 748.
Наказом від 06.09.2022 № 236 позивач вважається таким, що вибув з району виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії на лікування до КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування№ м. Бахмут Донецької області. Виключений з котлового забезпечення військової частини з 07 вересня 2022 року.
Наказом від 27.11.2022 № 318 старшого сержанта ОСОБА_1 відповідно до підпункту 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення) нижчепойменованих осіб солдатського та сержантського складу, які виведені в розпорядження наказом командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади від 27 листопада 2022 року № 278-рс, увільнити від займаних посад та зарахувати в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини, з 27 листопада 2022 року.
Наказом від 24.07.2023 № 550 позивач вважається таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків в пункті постійної дислокації з лікування, з КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» м. Бахмут Донецької області, 24 липня 2023 року.
Як стверджує представник відповідача у відзиві на позовну заяву, під час повернення зі стаціонарного лікування з КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» м. Бахмут Донецької області, де позивач якби повинен був знаходиться з 06.09.2022 року по 24 липня 2023 року, ним була пред`явлена форма 100 № 5483 від 06.09.2022 року, відповідно якої позивач отримав акубаротравму. Будь-яких інших медичних документів, які-б підтверджували знаходження позивача на стаціонарному лікуванні в медичних закладах поза межами військової частини НОМЕР_1 позивачем до військової частини НОМЕР_1 не надано.
На думку представника відповідача, відповідно до даних позивачем до позовної заяви його карток особового рахунку за 01/2022 12/2022 від 12.09.2025 № 7724/ФЕС та за 01/2023 09/2023 від 12.09.2025 №7725/ФЕС, позивач за час з 01.04.2023 по 23 липня 2023 року грошове забезпечення не отримував, тому що в цей час він був відсутній на службі без поважних причин. За час з 07.09.2022 року по 31.03.2023 року військовою частиною НОМЕР_1 позивачу проведені надлишкові виплати, та підстав для їх отримання позивач не мав, тому що в цей період він був відсутній на службі без поважних причин.
Також, представник відповідача стверджує, що за час, починаючи з терміну повернення військовослужбовця до військової частини НОМЕР_1 , - 24 липня 2023 року час виключення позивача зі списків особового складу у зв`язку з переведенням до іншої військової частини, - 28.09.2023 року позивач отримав грошове забезпечення, як військовослужбовець, який з 27 листопаду 2022 року увільнений від займаної посади та який знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , а саме в розмірі його окладу за військовим званням та процентної надбавки за вислугу років, що відповідає вимогам пункту 5 Розділу XXVIII Порядку, яким передбачено: 5. Грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України.
Позивач стверджує, в абзаці 1 позову, що має довідку форми 5, яка підтверджує той факт, що з 17.06.2022 року по 09.04.2025 він перебував на військовій службі.
Як зазначає позивач у поданій до суду позовній заяві, після звільнення з військової частини позивач не отримав своє грошове забезпечення в повному обсязі за декілька місяців. Бажаючи розібратись в ситуації, позивач звернувся до адвоката, написав запит до військової частини із проханням надати йому грошовий атестат із відомостями про зарахування заробітної плати, а також виплатити ненараховане грошове забезпечення або надати відповідь про причини невиплати грошей. Із отриманих фінансових довідок вбачається, що за травень, червень, липень, серпень та вересень місяці 2023 року не було нараховано жодних коштів грошового забезпечення. Так і не дочекавшись відповіді з поясненням причини не нарахування коштів, позивач звернувся на гарячу лінію Міністерства оборони із проханням роз`яснити ситуацію. Позивачу було надано відповідь зовсім не по суті питання в якій було вказано, що станом на 12.09.2025 року адвокатський запит до фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 не надходили.
З матеріалів справи убачається, що листом від 12.09.2025 року №7726/ФЕС відповідач повідомив позивачу про те, що на його звернення від 15.08.2025 №БЛ - 19161038 на гарячу лінію Міністерства оборони України щодо ненадання відповіді на адвокатський запит, надання грошового атестату, довідки про грошове забезпечення за період служби, станом на 12.09.2025 адвокатський запит до фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 не надходив. Додатки: грошовий атестат; картка особового рахунку.
Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).
Відповідно до п. 2 Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Пунктом 3 Порядку № 260 визначено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є:
штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Згідно з п. 9 Порядку № 260 грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).
Відповідно до п. 12 Порядку № 260 військовослужбовцям, які тимчасово вибувають з військової частини зі збереженням грошового забезпечення за місцем служби, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які мають постійний характер, виплачуються за весь період такого вибуття.
Отже, у період перебування військовослужбовця на лікуванні за ним зберігається виплата грошового забезпечення.
Натомість, за п. 15 Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Наказом від 27.11.2022 № 318 старшого сержанта ОСОБА_1 відповідно до підпункту 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення) нижчепойменованих осіб солдатського та сержантського складу, які виведені в розпорядження наказом командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади від 27 листопада 2022 року № 278-рс, увільнити від займаних посад та зарахувати в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини, з 27 листопада 2022 року.
Наказом від 24.07.2023 № 550 позивач вважається таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків в пункті постійної дислокації з лікування, з КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» м. Бахмут Донецької області, 24 липня 2023 року.
Як стверджує представник відповідача у відзиві на позовну заяву, під час повернення зі стаціонарного лікування з КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» м. Бахмут Донецької області, де позивач якби повинен був знаходиться з 06.09.2022 року по 24 липня 2023 року, ним була пред`явлена форма 100 № 5483 від 06.09.2022 року, відповідно якої позивач отримав акубаротравму. Будь-яких інших медичних документів, які-б підтверджували знаходження позивача на стаціонарному лікуванні в медичних закладах поза межами військової частини НОМЕР_1 позивачем до військової частини НОМЕР_1 не надано.
Відповідно до даних позивачем до позовної заяви його карток особового рахунку за 01/2022 12/2022 від 12.09.2025 № 7724/ФЕС та за 01/2023 09/2023 від 12.09.2025 №7725/ФЕС, позивач за час з 01.04.2023 по 23.07.2023 року грошове забезпечення не отримував, тому що в цей час він був відсутній на службі без поважних причин. За час з 07.09.2022 року по 31.03.2023 року військовою частиною НОМЕР_1 позивачу проведені надлишкові виплати, та підстав для їх отримання позивач не мав, тому що в цей період він був відсутній на службі без поважних причин.
Як зазначає представник відповідача у поданій до суду позовній заяві, за час, починаючи з терміну повернення військовослужбовця до військової частини НОМЕР_1 , - 24 липня 2023 року час виключення позивача зі списків особового складу у зв`язку з переведенням до іншої військової частини, - 28.09.2023 року позивач отримав грошове забезпечення, як військовослужбовець, який з 27.11.2022 року увільнений від займаної посади та який знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , а саме в розмірі його окладу за військовим званням та процентної надбавки за вислугу років, що відповідає вимогам пункту 5 Розділу XXVIII Порядку, яким передбачено: 5. Грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України.
Так, з даних позивачем до позовної заяви його карток особового рахунку за 01/2022 12/2022 від 12.09.2025 № 7724/ФЕС та за 01/2023 09/2023 від 12.09.2025 №7725/ФЕС вбачається, що позивачу у вересні 2023 року нараховано грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 13 800,90 грн.; МД для виріш. соц. побут. питань у розмірі 8130,96 грн. а також грошове забезпечення у розмірі 1254,68 грн.
При цьому, суд зазначає, що позивач не надав відомостей оскарження накладеного на нього дисциплінарного стягнення, а також доказів про його скасування.
Отже, відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення за період з 01.05.2023 року по 30.09.2023 року включно та зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотримане грошове та здійснити недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення за період з період з 01.05.2023 року по 30.09.2023 року включно.
Щодо посилань представника відповідача на пропуск строку позивачем, суд зазначає, що такі доводи є безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.
Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно з якою працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Відповідно до нової редакції статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Так, спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.05.2023 року по 30.09.2023 року.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Так, частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Разом із цим, другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
У цій постанові, серед іншого, Судова палата сформувала підхід до застосування частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та вказала, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Так, Судова палата дійшла висновку про поширення приписів статті 233 Кодексу законів про працю України в частині строку звернення до суду осіб, які проходять публічну службу, у зв`язку з порушенням законодавства про оплату праці.
Судова палата виснувала, що тримісячний строк звернення до суду осіб, що перебувають на публічній службі має обчислюватися за загальним правилом, яке закріплено у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України, з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, у разі порушення законодавства про оплату праці тримісячний строк звернення до суду осіб, які перебувають на публічній службі, має обчислюватися з дня, коли позивач (публічний службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Натомість тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати при звільненні необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Матеріалами справи встановлено, що листом від 12.09.2025 року №7726/ФЕС відповідач повідомив позивачу про те, що на його звернення від 15.08.2025 №БЛ - 19161038 на гарячу лінію Міністерства оборони України щодо ненадання відповіді на адвокатський запит, надання грошового атестату, довідки про грошове забезпечення за період служби, станом на 12.09.2025 адвокатський запит до фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 не надходив. Додатки: грошовий атестат; картка особового рахунку.
Тобто, саме з карток особового рахунку позивач дізнався про порушене на його думку право на нераховане та не виплачене грошове забезпечення.
Так, з 12.09.2025 у позивача розпочався тримісячний строк звернення до суду з цим позовом.
Позивач звернувся до суду з цим позовом 10.11.2025 року (позов направлено засобами поштового зв`язку), тобто в межах тримісячного строку звернення до суду з цим позовом.
За таких обставин, висновки представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом є помилковими.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії"). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення.
Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник