Справа № 160/10630/25
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2026-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Ніколайчук С.В.
11.04.2025 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області, до Комунального підприємства "Верхівцівське житлово-комунальне господарство Верхівцівської міської ради", до Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області, у якій просить:
- визнати протиправними та скасувати рішення виконавчого комітету Верхівцевської міської ради «Про демонтаж тимчасових споруд» від 12.03.2025 № 61 та № 62.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що є власником нежитлових будівель (торгових павільйонів), які відповідно до оскаржуваних рішень підлягають демонтуванню, тому оскаржувані рішення органу місцевої влади та самоврядування грубо порушує права та охоронювані інтереси на здійснення господарської діяльності в сфері надання послуг з торгівлі харчовими та промисловими товарами.
Позивач протягом 10 років на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту під спорудами торгівельних павільйонів від 17.09.2018 року (який, на його думку, є пролонгованим та діє до 17 вересня 2027 року включно) під час здійснення підприємницької діяльності використовував земельну ділянку у своїй господарській діяльності та сплачував за неї орендну плату.
Також зазначає, що нежитлові приміщення, торгівельних павільйонів не є малою архітектурною формою, а є поєднаними між собою торгівельними залами, які є часткою великого торгівельного комплексу , створеного як нерухоме майно, а розташовані в ньому торгівельні приміщення є нежитловими приміщеннями, які призначені для використання в цілях, не пов`язаних з мешканням в них та/або обслуговуванням інших приміщень будівлі, які є самостійним нерухомим майном і об`єктом цивільних прав.
У павільйонів є фундамент, а тому вони відносяться до капітальної будівлі, а не до стаціонарної малої архітектурної форми - одноповерхової споруди, яка має закрите приміщення для тимчасового перебування кіоск.
Позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі та скасувати оскаржувані рішення відповідача.
Ухвалою від 14 квітня 2025 року суд відкрив в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
14.05.2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, де не погоджується з позовними вимогами позивача. В обґрунтування своєї позиції відповідач вказав, що Позивачем додано до позовної заяви Паспорт прив`язки малої архітектурної форми зі строком дії 22.05.2019 р. та приміткою «паспорт прив`язки продовжено до 24.06.2024 р.».
Проте інформація щодо анулювання паспорту прив`язки не відповідає дійсності, оскільки дія паспорту прив`язки закінчилась, а Виконавчий комітет Верхівцевської міської ради не здійснював його анулювання.
Тобто строк дії паспорту прив`язки скінчився ще 24.06.2024 року та більше не продовжувався. Позивач з такими заявами навіть не звертався.
Оскільки строк дії паспорта прив`язки від 22.05.2014 р., на підставі якого позивачем було розміщено комплекс з двох тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності по АДРЕСА_2 ) закінчився 24.06.2024 року, в даному випадку підлягає застосуванню 2.29. Порядку розміщення ТС, яка передбачає демонтаж ТС. Позивачу надавалось вдосталь часу (з 24.06.2024 р. по 12.03.2025) на проведення самостійного демонтажу ТС, проте він відмовився його проводити з невідомих причин. Після чого було прийняте оскаржуване рішення №61 Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради від 12.03.2025 р. «Про демонтаж тимчасової споруди», яким зокрема вирішено Демонтувати встановлену тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності, а саме: двох торгових павільйонів у АДРЕСА_3 (ТСN 5, TC N 6), привести земельну ділянку у придатний для використання стан.
ФОП ОСОБА_1 надано 7-денний строк, з дня офіційного прийняття цього рішення, для добровільного його виконання. У зв`язку з не проведенням демонтажу позивачем Виконавчий комітет Верхівцевської міської ради змушений самостійно вживати відповідних дій з демонтажу.
Проте Верхівцевська міська рада не надавала дозвіл на розроблення проекту землеустрою. Рішення Верхівцевської міської ради від 30.04.2015 року, на яке ФОП ОСОБА_2 посилається, як на підставу виконання даних робіт не передбачало виготовлення проекту землеустрою та вичерпало свою дію в момент укладення договору на встановлення особистого строкового сервітуту, отже виконання землевпорядних робіт у 2024 році, на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 2015 року, вичерпало свою дію, не є можливим та не відповідає вимогам діючого законодавства.
На думку відповідача, навіть якщо позивач здійснив капітальне будівництво то такий об`єкт є лише сукупністю будівельних матеріалів, оскільки доказів зворотного не надав.
Ухвалою від 20 червня 2025 року суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 22 липня 2025 року 11-30 год.
Суд переніс розгляд справи на 28.08.2025, 16.09.2025.
16.09.2025 року представник позивача подала додаткові пояснення у справі, де вказала, що відповідно до пп. 5 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 № 314 строки дії діючих строкових ліцензій та документів дозвільного характеру автоматично продовжуються на період воєнного стану.
Вказана постанова Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 № 314 «Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану опубліковане у Офіційному віснику України від 05.04.2022 №26, 1399 та Урядовому кур`єрі, 19.03.2022 № 62.
Відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 № 314 ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та діє до дня припинення чи скасування воєнного стану.
З урахуванням зазначеного, оскільки Постанова № 314 набрала чинності 19.03.2022, а обставини, з якими пов`язується втрата нею чинності (припинення чи скасування воєнного стану) ще не настали, то станом на час відмови відповідача в продовженні паспорту прив`язки, ця постанова підлягала застосуванню у всіх врегульованих нею правовідносинах.
Суд переніс розгляд справи на 30.10.2025, 17.11.2025, 02.12.2025, 20.01.2026.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні 20.01.2026 року о 15:10 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник позивача подала о 16:12 до суду клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю у цивільній справі у приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, тобто вже після закінчення судового засідання у цій справі.
Слід звернути увагу, що представник позивача Богачова Н.П. про зайнятість у цивільній справі у приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва була повідомлена раніше ніж 20.01.2026.
Якщо у заявника з`явилися вищезазначені об`єктивні причини, які перешкоджають участі у судовому розгляді, клопотання можна подавати в будь-який час (робочу години суду) до початку судового засідання, але при цьому не порушуючи принцип розумності строків, тобто під час направлення такого клопотання учасники повинні враховувати реальну можливість суду розглянути дане клопотання.
Представник відповідачів в судовому засіданні не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області подав до суду клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.
У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
ОСОБА_1 є платника податків фізичною особою підприємцем та є власником нежитлових будівель (торгівельних павільйонів) призначених для здійснення торгівлі продовольчими та промисловими товарами загальною площею, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .
В 2011 році відповідач -1 надав позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (власником якої є відповідач -1) та на якій позивачем збудовані чотири торгівельних павільйони у АДРЕСА_3 (ТС № 3, ТС №4 та ТС № 5 та ТС №6) з метою передачі її в оренду позивачу.
22 травня 2014 року позивач отримав від відповідача -1 погодження паспортів прив`язки малої архітектурної форми на комплекс тимчасових споруд у складі двох торгівельних павільйонів по Центральна (колишня АДРЕСА_3 .
З матеріалів справи слідує, що між позивачем та відповідачем-1 укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту під тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності від 17.09.2018 року, в термін до 17.09.2021 року включно.
Відповідно до розділу 2 п. 2.1 договором встановлюється особистий строковий сервітут терміном на три роки.
Пунктом 2.2. передбачено по закінченню цього терміну договору його дію може бути продовжено за домовленістю сторін, про що сторони не пізніше як за 2 місяці до закінчення його терміну повідомляють одна одну у письмовій формі.
Позивач вказує, що згідно із рішенням Верхівцевської міської ради № 313- 20/VII від 17.09.2018 року, він, як ФОП, особисто використовує земельну ділянку під розміщення торгівельних павільйонів, загальною площею 0,0150 га, а також сплачуває орендну плату відповідно до розрахунку та нормативно грошової оцінки визначеної відповідачем -1 до договорів.
12.03.2025 року Виконавчим комітетом Верхівцевської міської ради району Дніпропетровської області прийняті Рішення № 61 та № 62 про демонтаж тимчасової споруди, а саме:
1. Рішення № 61 від 12.03.2025 року, яким передбачено «…1.Демонтувати встановлену тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності, а саме двох торгових павільйонів у АДРЕСА_3 ( ТС № 3, ТС №4) привести земельну ділянку у придатний для використання стан. 2. Надати ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_4 7- денний строк, з дня офіційно прийнятого цього рішення, для добровільного його виконання. 3. Відділу містобудування та архітектури Верхівцевської міської ради протягом 2-го строку з дня прийняття цього рішення надіслати ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_4 копію цього рішення та розмістити на тимчасовій споруді відповідне повідомлення про її демонтаж. 4. Доручити КП «Верхівцівське житлово -комунальне господарство Верхівцівської міської ради» після спливу строку добровільного виконання цього рішення провести демонтаж цієї споруди. 5. Контроль за виконанням цього рішення покласти на начальника відділу містобудування та архітектури ОСОБА_5 »;
2. Рішення № 62 від 12.03.2025 року: «…1.Демонтувати встановлену тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності, а саме: двох торгових павільйонів у АДРЕСА_3 ( ТС № 3, ТС №4) привести земельну ділянку у придатний для використання стан. 2. Надати ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_6 7- денний строк, з дня офіційно прийнятого цього рішення, для добровільного його виконання. 3. Відділу містобудування та архітектури Верхівцевської міської ради протягом 2-го строку з дня прийняття цього рішення надіслати ФОП ОСОБА_7 копію цього рішення та розмістити на тимчасовій споруді відповідне повідомлення про її демонтаж. 4. Доручити КП «Верхівцівське житлово -комунальне господарство Верхівцівської міської ради» після спливу строку добровільного виконання цього рішення провести демонтаж цієї споруди. 5. Контроль за виконанням цього рішення покласти на начальника відділу містобудування та архітектури ОСОБА_5 »
Позивач в позовній заяві посилається на те, що нежитлові приміщення, торгівельних павільйонів не є малою архітектурною формою, а є поєднаними між собою торгівельними залами, які є часткою великого торгівельного комплексу , створеного як нерухоме майно, а розташовані в ньому торгівельні приміщення є нежитловими приміщеннями, які призначені для використання в цілях, не пов`язаних з мешканням в них та/або обслуговуванням інших приміщень будівлі, які є самостійним нерухомим майном і об`єктом цивільних прав. 07.04.2024 року.
Вважаючи протиправними рішення відповідача № 61, № 62 від 12.03.2025 року стосовно демонтування встановленої тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідачів, викладених в відзивах на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Частина друга статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР визначає обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з пунктом 44 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання про встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.
Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначає Закон України «Про благоустрій населених пунктів».
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» система благоустрою населених пунктів включає:
1) управління у сфері благоустрою населених пунктів; 2) визначення суб`єктів та об`єктів у сфері благоустрою населених пунктів; 3) організацію благоустрою населених пунктів; 4) нормування у сфері благоустрою населених пунктів; 5) фінансове забезпечення благоустрою населених пунктів; 6) здійснення державного, самоврядного і громадського контролю у сфері благоустрою населених пунктів; 7) встановлення відповідальності за порушення законодавства у сфері благоустрою населених пунктів.
Стаття 5 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.
Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів у розумінні частини першої статті 12 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.
Режим використання об`єктів благоустрою визначено статтею 14 згаданого Закону, яка передбачає, що такі об`єкти використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.
Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до згаданого Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.
Відповідно до частини другої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. ТС для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.
Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
Механізм розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 (далі - Порядок № 244).
Згідно з пунктом 1.3 Порядку №244 тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
У пункті 1.4 Порядку № 244 визначено, що схема розміщення ТС - графічні матеріали, виконані на топографо-геодезичній основі М 1 : 500 суб`єктом господарювання, який має у своєму складі архітектора, що має кваліфікаційний сертифікат, або архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, які відображають розміщення ТС із прив`язкою до місцевості (будівлі, споруди, інженерні мережі тощо), планувальними обмеженнями та зазначенням заходів щодо благоустрою та озеленення прилеглої території (розташування квітників, під`їздів, урн, влаштування дорожнього покриття або мощення фігурними елементами тощо);
Згідно з пунктами 2.1, 2.10, 2.17, 2.18, 2.20, 2.23, 2.29 Порядку № 244 підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС. Встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки. 2.10. Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку. Строк дії паспорта прив`язки ТС визначається органом з питань містобудування та архітектури відповідної ради або районної державної адміністрації з урахуванням строків реалізації положень містобудівної документації на місцевому рівні. Продовження строку дії паспорта прив`язки ТС здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки ТС органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації. Після розміщення ТС замовник подає до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або відповідної районної державної адміністрації письмову заяву за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку, у якій зазначає, що він виконав вимоги паспорта прив`язки ТС. У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки ТС, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу.
Відповідно до п.2.2 Порядку №244 замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.
Відповідно до пункту 2.1. Порядку № 244 розміщення ТС підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди.
Пунктом 2.29. Порядку № 244 розміщення ТС визначено, що у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки тимчасової споруди, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу.
Пункт 2.4 Порядку № 244 передбачає, що для визначення відповідності намірів щодо місця розташування ТС містобудівній документації, будівельним нормам відповідний комплект документів направляється до органу з питань містобудування та архітектури сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації.
Зі змісту зазначених норм права випливає, що система благоустрою населених пунктів включає, зокрема організацію, нормування та здійснення контролю, у тому числі самоврядного, у сфері благоустрою населених пунктів. У свою чергу, правове регулювання у сфері благоустрою передбачає, зокрема затвердження правил благоустрою населених пунктів, а також затвердження місцевих програм, технічної документації з питань благоустрою територій населених пунктів (проекти, схеми, карти, атласи тощо). За своєю юридичною природою перелік тимчасових споруд, призначених для здійснення підприємницької діяльності, комплексні схеми розміщення тимчасових споруд є актами нормування у сфері благоустрою, розробка та затвердження яких входить до повноважень відповідної місцевої ради на підставі пункту 44 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в України".
Аналіз наведених вище правових норм в контексті спірних правовідносин дає підстави суду зробити висновки, що встановлення тимчасової споруди здійснюється на підставі паспорта прив`язки, який оформлюється органом з питань містобудування та архітектури. У разі закінчення строку дії паспорта прив`язки продовження такого строку здійснюється за заявою замовника органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки тимчасової споруди. При цьому, законодавством не визначено підстав для відмови у продовженні строку дії паспорта прив`язки, за умови відповідності місця розташування тимчасової споруди містобудівній документації та документації з благоустрою населеного пункту.
Позивач додав до позовної заяви Паспорт прив`язки малої архітектурної форми зі строком дії 22.05.2019 р. та приміткою «паспорт прив`язки продовжено до 24.06.2024 р.».
Доказів того, що строк дії паспорту прив`язки продовжений або позивач звернувся до відповідача з заявами про продовження дії паспорту прив`язки після 24.06.2024 року, матеріали справи не містять.
Суд вважає, що оскільки строк дії Паспорта прив`язки від 22.05.2014 року, на підставі якого позивачем було розміщено комплекс з двох тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності по вул. Центральна у м. Верхівцеве (торгові павільйони №5, №6) закінчився 24.06.2024 року, то в даному випадку підлягає застосуванню 2.29. Порядку розміщення ТС, яка передбачає демонтаж ТС.
Також суд не приймає до уваги твердження позивача, що тимчасова споруда є нерухомим майном, оскільки такі твердження не відповідає дійсності та спростовуються відсутністю дозвільної документації, зокрема документів про введення такого об`єкту в експлуатацію, відсутністю реєстрації права власності, декларацій, тощо.
Суд погоджується з твердженнями відповідача 1, що навіть у випадку здійснення позивачем капітального будівництва технічної споруди, то такий об`єкт є лише сукупністю будівельних матеріалів. Доказів зворотного позивач під час розгляду справи не надав.
Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності і з дотриманням будівельних норм. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, 17 червня 2024 року у справі № 698/150/16-ц.
Стосовно посилань позивача на норми постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 № 314 щодо автоматичного продовження дозвільних документів, суд зазначає таке.
Підпунктом 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 №314 «Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану», визначено, що строки дії діючих строкових ліцензій та документів дозвільного характеру автоматично продовжуються на період воєнного стану та три місяці з дня його припинення чи скасування, а періодичні, чергові платежі за ними відстрочуються на строк, зазначений у цьому підпункті (крім строку дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор та плати за такі ліцензії).
Вищезазначені норми визначають право на продовження строку дії документів дозвільного характеру на відповідний період, однак вищезазначені нормативні акти не скасовують та не можуть вступати в суперечність із спеціальним законодавством, яким передбачено порядок продовження строку дії документів дозвільного характеру.
Суд встановив, що пунктом 2.2. договору про встановлення особистого строкового сервітуту під тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності від 17.09.2018 року передбачено по закінченню цього терміну договору, що його дію може бути продовжено за домовленістю сторін, про що сторони не пізніше як за 2 місяці до закінчення його терміну повідомляють одна одну у письмовій формі.
Відповідно до розділу 2 п. 2.1 договором встановлюється особистий строковий сервітут терміном на три роки (до 17.09.2021 року.)
В подальшому додаткових угод про продовження дії договору (договорів про зміни) між сторонами не укладалось.
Доказів звернення до відповідача щодо проводження дії договору, укладення договору про зміни (на новий строк) та його реєстрації до початку дії воєнного стану, як і заяви про продовження строку паспорта прив`язки, матеріали справи не містять.
З вищевикладеного можна зробити висновок, що застосування норм постанови Кабінету Міністрів України № 314 від 18.03.2022 «Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану» призведе до порушень вищевказаних норм чинного законодавства, які регулюють відносини на продовження строку дії документів дозвільного характеру на відповідний період, а також призведе до порушень прав та інтересів осіб, які згідно із цими нормами повинні надати позивачу згоду на подальше встановлення особистого строкового сервітуту під тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм чинного законодавства, які регулюють відносини на продовження строку дії документів дозвільного характеру на відповідний період мають продовжуватись у відповідності до відповідних норм законодавства, а твердження позивача, що строк дії документів дозвільного характеру автоматично продовжуються на період воєнного стану не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
З вище наведеного можна зробити висновок, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради № 61 від 12.03.2025 року є законним та не підлягає скасуванню.
Також суд звертає увагу про відсутність порушеного прав позивача рішенням Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради № 62 від 12.03.2025 року, оскільки вказане рішення не має жодного відношення до позивача у цій справі, оскільки приймалось відносно Тимчасових споруд, дозвіл на розміщення яких надавався ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , яка, як стверджує сам позивач, є його колишньою дружиною.
Решта доказів, які надані позивачем,вказані обставини не спростовують.
Згідно із ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене вище, суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову ФОП ОСОБА_1 .
Враховуючи відмову у задоволені позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється
На підставі викладеного, та керуючись ст. 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 255, 295 суд
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 30.01.2026 року.

Суддя С.В. Ніколайчук