Справа № 380/19150/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2026-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття апеляційного провадження

29 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 380/19150/24 пров. № А/857/16400/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Онишкевича Т. В.
суддів -Гудима Л. Я.
Качмара В. Я.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі за позовом представництва Американського об`єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу до Виконавчого комітету Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Потабенко В.А.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 25 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року представництво Американського об`єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу (далі Представництво) звернулося в суд з адміністративним позовом, у якому просило:

визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області (далі Виконком) щодо невиконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р "Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України у частині пункту 3 та пункту 4 щодо місця давніх поховань - Єврейське кладовище ХІІІ ст., що знаходиться у с.Микулинці Тернопільського району Тернопільської області;

зобов`язати відповідача виконати вимоги розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р "Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України" у частині пункту 3 та пункту 4 щодо місця давніх поховань - Єврейське кладовище ХІІІ ст., що знаходиться у с.Микулинці Тернопільського району Тернопільської області.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 у справі №380/19150/24 позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Виконкому щодо невиконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України у частині пунктів 3 та 4 щодо місця давніх поховань - Єврейського кладовища XVIII століття, що знаходиться у селищі Микулинці Тернопільського району Тернопільської області.

Зобов`язано Виконком виконати вимоги розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України у частині пунктів 3 та 4 щодо місця давніх поховань - Єврейського кладовища XVIII століття, що знаходиться у селищі Микулинці Тернопільського району Тернопільської області.

При цьому суду першої виходив із того, що спірна територія належить до категорії закритих кладовищ, а також щойно виявлених об`єктів культурної спадщини об`єктів археології, історії та монументального мистецтва. На цій території проводяться будівельні роботи у зв`язку з наявністю тимчасових господарських споруд, що свідчить про невиконання Виконкомом пунктів 3 та 4 розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України щодо місця давніх поховань - Єврейського кладовища XVIII століття, що знаходиться у селищі Микулинці Тернопільського району Тернопільської області.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Микулинецькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області (далі Рада), яка просила таке скасувати.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі №1.380.2019.003183, яке набрало законної сили 17.12.2019, було встановлено, що Рада не може бути замовником проекту землеустрою.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Ради надати позивачу дозвіл на виготовлення і замовлення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж території місць давніх поховань - Єврейське кладовище XVIII ст., що знаходиться у смт. Микулинці Теребовлянського району Тернопільської області, як території історико-культурного призначення, за рахунок Представництва, суд зазначив, що вирішення питань щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача та не належить до компетенції адміністративного суду, а відтак суд не повноважний перебирати на себе функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу.

Вказаним судовим рішенням зобов`язано Раду вирішити питання про надання Представництву дозволу на виготовлення і замовлення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж території місць давніх поховань - Єврейське кладовище XVIII ст., що знаходиться у смт. Микулинці Теребовлянського району Тернопільської області, як території історико-культурного призначення, за рахунок позивача (з врахуванням зібраних архівних документів та досліджень території місць давніх поховань - Єврейське кладовище XVIII ст.), з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

Тому Рада не може бути замовником проекту землеустрою і відповідно встановити межі кладовища, а також організація їх обстеження та вивчення з наступним оприлюдненням результатів досліджень через засоби масової інформації.

Відповідно до пункту 2 Додаткових заходів щодо збереження місць давніх поховань у населених пунктах України, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р (далі Додаткові заходи), зобов`язано Раду міністрів Автономної республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські держадміністрації, Держкомрелігій із залученням громадських організацій, у тому числі організацій національних меншин впродовж 1998-1999 років взяти на облік місця, де залишилися сліди давніх поховань, організувати їх обстеження та вивчення з наступним оприлюдненням результатів досліджень в засобах масової інформації. Відтак Рада не відноситься до суб`єктів, які мають виконувати пункт 2 Додаткових заходів.

Пунктом 3 Додаткових заходів зобов`язано Раду міністрів Автономної республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські держадміністрації, органи місцевого самоврядування із залученням громадських організацій, у тому числі організацій національних меншин впродовж 1998-1999 років провести роботу з вивчення стану закритих кладовищ, у тому числі кладовищ національних меншин та місць масового розстрілу населення у роки Великої Вітчизняної війни, продовжувати здійснювати заходи щодо облаштування цих місць, їх утримання та збереження.

Разом із тим, розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р не містить чітких, однозначних вказівок щодо способу його виконання, а отже порядок виконання цього розпорядження є дискреційними повноваженнями селищної ради.

При цьому звертає увагу апеляційного суду на те, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14.12.2001 у справі 3-416-3221 визнано за Представництвом право на впорядкування території старовинного єврейського кладовища в смт. Микулинці Теребовлянського району Тернопільської області та на встановлення огорожі у визнаних судом історичних межах, проте будь-яких дій на впорядкування території старовинного єврейського кладовища в смт. Микулинці Теребовлянського району Тернопільської області та на встановлення огорожі позивачем не було вчинено.

Пунктом 4 Додаткових заходів зобов`язано Раду міністрів Автономної Республіки, Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські держадміністрації, Держбуд, органи місцевого самоврядування не допускати проведення будівельних робіт у місцях, де залишилися сліди давніх поховань, та на території закритих кладовищ.

Частина Єврейського кладовища була забудована до прийняття розпорядження Уряду, Рада не допускала проведення будівельних робіт, а також вчиняла дії для розчищення кладовища. Часткова забудова кладовища (тимчасові господарські споруди) і людське втручання пов`язане з тим, що частина кладовища належить на праві приватної власності, а також через кладовище проходить дорога.

Представництво зверталося з позовом до Ради про визнання незаконними та скасування рішень Виконкому № 202 від 05.12.1997, № 111 від 20.06.1997, № 229 від 11.11.1998, рішення Ради № 76 від 30.01.1998 у частині надання у приватну власність земельних ділянок, тому що частина цих ділянок є територією старовинного єврейського кладовища в смт, однак рішенням Теребовлянського районного суду від 24.12.2004, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12.05.2005, у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

У відзиві на апеляційну скаргу Ради Представництво підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що Рада не наділена законом повноваженнями щодо виконання рішення у справі, що розглядається. Таким спеціально уповноваженим органом охорони культурної спадщини відповідно до частини 2 статті 6 Закону України Про охорону культурної спадщини є Виконком, який уповноважений законодавцем на реалізацію функцій у сфері охорони культурної спадщини.

Відтак вважає, що Рада не має законних підстав на апеляційне оскарження судового рішення суду у справі №380/19150/24, а тому просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 у справі №380/19150/24.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Дослідивши обставини справи та проаналізувавши доводи учасників судового розгляду, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

На переконання апеляційного суду, відповідно до наведеної норми передумовою апеляційного оскарження судового рішення особою, яка не брала участі у справі, є встановлення обставин, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Разом із тим, Представництвом до Ради будь-яких вимог не заявлялося, така до участі у розгляді справі не залучалася, однак вважає, що оскаржуване судове рішення безпосередньо впливає на її права та обов`язки, як органу місцевого самоврядування.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що судове рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яку не було залучено до участі у справі, якщо в його мотивувальній частині містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи або в його резолютивній частині суд прямо вказав про права та обов`язки цієї особи. У такому випадку судове рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд справи про його права та обов`язки.

Судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, має безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто суд мав розглянути і вирішити спір у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є скаржник, або в такому рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Якщо скаржник лише зазначає, що оскаржуване судове рішення може вплинути на його права (інтереси, обов`язки), або лише зазначає (констатує), що судовим рішенням вирішено питання про його права (інтереси, обов`язки), то такі доводи виходячи з наведеного вище не можуть бути достатньою підставою для виникнення права на апеляційне оскарження судового рішення.

Особа, яка не була учасником справи, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки. Такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки та про які саме.

Як свідчать матеріали справи, спірні правовідносини виникли між Представництвом та Виконкомом з приводу виконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України у частині пунктів 3 та 4 щодо місця давніх поховань - Єврейського кладовища XVIII століття, що знаходиться у селищі Микулинці Тернопільського району Тернопільської області.

При цьому апеляційний суд погоджується із доводами Представництва про те, що відповідно до частини 2 статті 6 Закону України Про охорону культурної спадщини у контексті спірних правовідносин саме до компетенції Виконкому, як виконавчого органу селищної ради, належить, зокрема:

забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території;

забезпечення дотримання режиму використання пам`яток місцевого значення, їх територій, зон охорони;

забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження;

організація розроблення відповідних програм охорони культурної спадщини;

організація відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їх територій у разі виникнення загрози їх пошкодження або руйнування внаслідок дії природних факторів чи проведення будь-яких робіт;

видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них;

підготовка пропозицій та проектів розпоряджень щодо проведення робіт з консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування об`єктів культурної спадщини, відповідного використання пам`яток та подання їх на розгляд відповідному органу виконавчої влади;

виконання функції замовника, укладення з цією метою контрактів на виявлення, дослідження, консервацію, реставрацію, реабілітацію, музеєфікацію, ремонт, пристосування об`єктів культурної спадщини та інші заходи щодо охорони культурної спадщини;

інформування органів охорони культурної спадщини вищого рівня про пошкодження, руйнування, загрозу або можливу загрозу пошкодження, руйнування пам`яток, що знаходяться на їх території.

З урахуванням наведеного правового регулювання та встановлених фактичних обставин, на переконання апеляційного суду, твердження скаржника Ради про можливий вплив рішення судового рішення у справі, що розглядається, на її права чи законні інтереси є безпідставним і ґрунтується на припущеннях.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Також у пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

За правилами пункту 3 частини 1 статті 305 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Оскільки питання про права, свободи, інтереси та/або обов`язки Ради в оскаржуваному судовому рішенні не вирішувалися, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність закриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою.

Керуючись статтями 241, 243, 305, 311, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі №380/19150/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. В. Онишкевич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар