Справа № 320/29000/24
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 року м. Київ справа №320/29000/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у місті Києві у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки виплати,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського 5, ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського 5, ) щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації за невикористані 40,5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 14.02.2018 по 29.08.2019;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського 5, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані 40,5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 14.02.2018 по 29.08.2019;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського 5, ) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки грошової компенсації за невикористані 40,5 календарних днів щорічної основної відпустки з 29 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку.

Позов обґрунтовано порушенням відповідачем норм статті 47, частини першої статті 83, статті 116 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) при звільненні його з посади помічника-консультанта народного депутата через невиплату йому грошової компенсації дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 14.02.2018 року по 29.08.2019 року, що призвело до порушення його трудових прав та визначених чинним законодавством гарантій. Позивач наголошує, що у цій виплаті йому безпідставно відмовлено через відсутність бюджетних призначень.

На переконання позивача, оскільки відповідач не провів з ним повний розрахунок у день його звільнення згідно із статтею 116 КЗпП України, то наявні підстави для зобов`язання Апарату ВРУ нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку на підставі частини першої статті 117 КЗпП України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року відкрите провадження в адміністративній справі. Справу визначено розглядати одноособово суддею Панченко Н.Д. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечував, оскільки помічник-консультант народного депутата України перебуває у трудових відносинах саме народним депутатом України, а не з Апаратом ВРУ, позаяк видатки з виплати грошового забезпечення, передбачені частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не має нести Апарат ВРУ.

На думку Апарату ВРУ, сам факт прийняття та звільнення помічників-консультантів народних депутатів України розпорядженнями керівництва Апарату ВРУ не може свідчити про те, що сторони у справі перебувають у трудових правовідносинах. Правовий статус, умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин помічників-консультантів народного депутата України, визначені спеціальним законодавством - статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 за №379/95-ВР, відповідно до яких, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень, а не Апарат ВРУ.

Наведене, на переконання відповідача, дає підстави вважати, що законодавець не розглядав такі правовідносини у класичному розумінні трудових, які визначені КЗпП Україні, а тому окремо врегульовав їх на законодавчому рівні та відповідним Положенням, фактично визначив безпосереднім роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України.

Апарат ВРУ пояснює, що лише здійснював кадрове та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачкою та її роботодавцем - народним депутатом України. При цьому, наголошує, що здійснення фінансового обслуговування помічників- консультантів народних депутатів України можливе виключно у межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями (підпункт 1 пункту 10 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України). Так, відповідно до частини третьої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та частини другої статті 3.2. Положення виплата компенсації за невикористані дні щорічної (та додаткової) відпустки, так само як і будь-які інші виплати помічникам-консультантам народних депутатів України здійснюються у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці його помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України. Відповідач також звертає увагу, що у розпорядженні керівника Апарату ВРУ про звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України вказано, що виплату компенсації за календарні дні невикористаної основної відпустки має бути здійснено у межах фонду, встановленого народному депутату України, для оплати праці помічників-консультантів

Враховуючи викладене, відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якому позовні вимоги підтримано, та заперечення на доводи відповідача.

Відповідачем також заявлене клопотання про залучення третьої особи, яке є необґрунтованим та таким, що підлягає поверненню без розгляду, оскільки відсутня необхідність залучати органи державної виконавчої служби, чи органи казначейської служби до справ лише на тій підставі, що вони можуть бути залучені до примусового виконання рішення, у разі відмови відповідача виконувати судове рішення у добровільному порядку.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 14.02.2018 по 29.08.2019 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 за строковим трудовим договором на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу» (патронатна служба).

Так, розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 13.02.2018 № 224-к, на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 і заяви ОСОБА_1 , остання була зарахована з 14.02.2018 на вказану посаду.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 27.08.2019 № 1305-к позивача звільнено 29.08.2019 із займаної посади помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання Верховної Ради України ОСОБА_2 , повноваження якого достроково припинено, у зв`язку із закінченням строку трудового договору та встановлено провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно До статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

За період роботи з 14.02.2018 по 29.08.2019 позивачем не використано 40,5 календарних днів щорічної основної відпустки, що підтверджується розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 27.08.2019 № 1305-к.

У відповідь на адвокатський запит представника позивача - адвоката АО «АВЕР ЛЄКС» Лазаренко А.С., відповідачем у листі від 29.04.2024 № 07/9-2024/94526 повідомлено про те, що при звільненні ОСОБА_1 29.08.2019 з посади помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 , їй нараховано заробітну плату в сумі 9995,24 грн, разову премію в сумі 443,00 грн та грошову допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України відповідно до частини третьої статті 5 Закону у сумі 10 495,00 грн, які після відрахування податків та зборів виплачені їй у сумі 16851,26 грн.

Компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні ОСОБА_1 , 29.08.2019 з посади помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 , як зазначає відповідач, не нараховувалася та не виплачувалася, оскільки у розподілі фонду штати праці помічників-консультантів у 2019 році народним депутатом України восьмого скликання ОСОБА_2 не були передбачені кошти для виплати грошової компенсації за всі невикористані помічником-консультантом дні щорічних основної та додаткової відпусток.

Отже, незважаючи на розпорядження, компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку, при звільненні позивача 29.08.2019 відповідачем не нараховано та не виплачено.

В подальшому, позивач з 03.09.2019 по теперішній час працює на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 за строковим трудовим договором на постійній основі, на час виконання його депутатських повноважень (патронатна служба).

Це підтверджується розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України «Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України» № 1506-к від 02.09.2019.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 17.11.1992 року № 2790-XII «Про статус народного депутата України» (далі також Закон №2790 в редакції, чинній у відповідний період роботи позивача на посаді помічника консультанта народного депутата України та її звільнення) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 року за № 379/95-ВР відповідно до статті 34 Закону №2790 (далі також Положення у відповідній редакції).

Відповідно до частин першої, другої статті 34 Закону №2790 народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Помічником-консультантом народного депутата може бути лише громадянин України, що має середню спеціальну чи вищу освіту і вільно володіє державною мовою.

Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах (частина третя статті 34 Закону № 2790).

На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу» (3723-XII), їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВРУ або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування (абзац третій частини третьої статті 34 Закону № 2790).

Відповідно до абзаців 4, 6 частини третьої статті 34 Закону №2790 помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, але не є державними службовцями, також можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Згідно з частиною шостою статті 34 Закону №2790 у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Помічнику-консультанту народного депутата, звільненому у зв`язку з закінченням строку повноважень народного депутата, надається попередня або рівноцінна робота (посада), якщо до прийняття на роботу помічником-консультантом, де він працював у органах державної влади або в органах місцевого самоврядування (абзац перший частини сьомої статті 34 Закону № 2790-XII).

Період перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата за строковим трудовим договором на постійній основі зараховується до трудового стажу за спеціальністю такого помічника-консультанта (абзац другий частини сьомої статті 34 Закону № 2790-XII).

Правовий статус помічника-консультанта народного депутата України, його права та обов`язки, порядок прийняття на посаду, організаційне, матеріальне та соціально-побутове забезпечення його діяльності визначається Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 року за № 379/95-ВР відповідно до статті 34 Закону №2790.

Статтею 3.1 цього Положення передбачено, що персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

За умовами прийняття на роботу, визначеними статтею 3.2 даного Положення, помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України, у межах якого народний депутат України самостійно: 1) визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; 2) здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; 3) надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Заробітна плата помічникам-консультантам, які перебувають на державній службі, встановлюється з урахуванням вимог статті 33 Закону України «Про державну службу» (стаття 4.1 Положення).

Статтею 4.2 цього Положення, яка визначає організацію праці помічника-консультанта, визначено, що помічнику-консультанту народного депутата України, який прикріплений для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВРУ, надається одне постійне робоче місце у службовому кабінеті народного депутата України.

Статтею 4.4 цього ж Положення урегульовано питання відпусток помічників-консультантів, за змістом якої помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

Помічнику-консультанту народного депутата України, що перебуває на державній службі, надається допомога на оздоровлення в порядку та розмірах, встановлених Законом України «Про державну службу» (3723-XII), в межах загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки»

Згідно з частиною четвертою статті 4.7 Положення витрати Верховної Ради України, виконавчих органів, органів місцевого самоврядування, пов`язані з діяльністю помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі щодо оплати додаткової відпустки, входять до переліку витрат для забезпечення діяльності народного депутата України.

Щодо застосування норм Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) та Закону України «Про відпустки», суд зазначає, що згідно з правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII) (3723-12) висновується, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносин у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону України «Про відпустки».

Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначені Законом України від 15.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі також -Закон № 504/96-ВР).

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону України №504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР).

Положення частин першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 КЗпП України в редакціях, чинних до листопада 2015 року.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку, чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Аналіз наведених вище норм Закону № 504/96-ВР та КЗпП України дає підстави для висновку про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку при звільненні з роботи не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці та є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні.

Отже, як вбачається з вищенаведених положень, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

Окрім того, суд зазначає, що згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Так, позивача призначено на посаду та звільнено із посади помічника-консультанта народного депутата України відповідними розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, отже суд дійшов висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не із відповідним народним депутатом України Верховної Ради України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16.01.2019 року у справі №757/45463/16-ц, від 20.02.2019 року у справі №757/57336/16-ц, від 27.03.2019 року у справі №757/9144/16-ц, у той період, коли подібні правовідносини відносилися до підсудності цивільних судів, та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.03.2023 року у справі №640/11699/21.

Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Доводи відповідача про відсутність у Апарату ВРУ обов`язку виплати компенсації, оскільки, всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників консультантів, не відповідає вимогам закону. Так, частиною шостою статті 34 Закону №2790 не покладає такого обов`язку на народного депутата.

Щодо доводів відповідача про відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, суд зазначає таке.

Нормами Закону №2790 встановлено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.

Отже, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.

Вказаний правовий висновок викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.06.2016 року у справі № 826/23419/15, та є сталим.

Враховуючи викладене, відповідачем не спростовано факту допущення протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_3 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 14.02.2018 року по 29.08.2019 року.

Відповідно до частини третьої статті 2 Закону № 504/96-ВР в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право на відпустки забезпечується: 1) гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; 2) забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є державною гарантією, а спір про стягнення цієї компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із її несвоєчасною виплатою на підставі статті 117 КЗпП України є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 (справа №1-13/2013) указав, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, зазначила таке.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Положення частини першої статті 117 КЗпП України переважно стосуються випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (постанова Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 206/4411/16-а).

З огляду на положення статей 116, 117 КЗпП України суд дійшов висновку, що позивачу в день його звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку, яка не виплачена з вини роботодавця (у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів), що є порушенням законодавства про оплату праці та створює підставу для відповідальності останнього за статтею 117 КЗпП України.

При цьому, в частині заявленої до стягнення суми компенсації суд зазначає наступне.

Порядок обчислення щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з пунктом 7 Порядку №100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Як встановлено судом вище, кількість календарних днів невикористаної відпустки позивача за період роботи з 14.02.2018 року по 29.08.2019 року складає 40,5 календарних днів.

Згідно з довідкою Управління справами Апарату ВРУ по зарплаті від 10.12.2024 року заробітна плата позивача за період з серпня 2018 року та липень 2019 року складає 100571,82 грн. Середній заробіток для розрахунку - 282,51 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку становить 11441,66 грн (282,51 грн середнього заробітку для розрахунку х 40,5 календарних днів невикористаної відпустки).

Суд вважає за необхідне зазначити, що визначення конкретної суми компенсаційної виплати у даному випадку не відноситься до дискреційних повноважень відповідача, оскільки Порядком №100 закріплено чітку формулу обчислення суми компенсації за невикористані дні відпустки.

Правову позицію аналогічного змісту викладено Верховним Судом в постанові від 26.02.2020 року у справі №826/8319/16, а також вказаний спосіб захисту порушеного права позивача узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.03.2019 року у справі №757/9144/16-ц.

Також, позивач просить суд зобов`язати Апарат ВРУ виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 29.08.2019 року по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у постановах від 30.04.2020 року у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 року у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 року у справі № 120/313/20-а та інших, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору.

Так, у постанові від 30.04.2020 року у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівнику при звільненні компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 розділу II Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Судом установлено, що позивача звільнено з посади помічника консультанта народного депутата України 29.08.2019 року.

Таким чином, за правилами пункту 2 розділу II Порядку № 100, при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку врахуванню підлягають виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, а саме: червень-липень 2019 року.

Згідно з довідкою Управління справами Апарату ВРУ по зарплаті від 10.12.2024 року за останні два повні календарні місяці червень і липень 2019 року позивачу нараховано 20990,00 грн по 10495,00 грн відповідно щомісячно. Середній заробіток для розрахунку - 511,95 грн.

26.06.2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

На думку Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таку точку зору у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Таким чином, оскільки загальна сума середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні відпустки значно перевищує суму компенсації за всі невикористані дні відпустки, суд дійшов висновку надати оцінку обставинам, за якими виникли спірні правовідносини в призмі принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, який позивач просить суд зобов`язати виплатити відповідача.

Отже, застосовуючи до обставин справи №640/28732/20 критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд враховує наступне.

Позивач звернувся до суду з цим позовом у червні 2024 року, а саме зі спливом 5 років після звільнення 29.08.2019 року.

Відповідно до матеріалів справи та встановлених судом обставин позивач не довів, що звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати компенсацій за невикористані дні відпустки. В свою чергу, таке право позивач реалізував лише у червні 2024 року, шляхом подання позову. Зокрема, позивачем не повідомлено суду жодних обставин, які б заважали реалізувати зазначене право відразу після звільнення.

Відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за невикористані дні відпустки за рахунок Апарату ВРУ, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.

Сума компенсації позивачу за невикористані дні відпустки (11441,66 грн), яку розраховано відповідачем і підтримано судом, є суттєво меншою ніж можлива сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, якщо її розраховувати за 5 років.

При цьому суд також враховує, що позивачка була повторно працевлаштована до відповідача з 03.09.2019.

Тобто, позивачка не мала трудових доходів від відповідача всього 2 робочі дні, а саме 30 серпня та 02 вересня 2019 року.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1023,90 грн (середній заробіток для розрахунку - 511,95 грн х 2 робочі дні, які позивачка не працювала у відповідача), яка буде мати адекватне співвідношення до розміру невиплаченої компенсації за невикористану основну відпустку. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою останніх.

Аналогічні висновки також робилися в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №821/197/18, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 19 травня 2022 року у справі № 640/4264/20, від 11 квітня 2023 року у справі №640/19047/21 та багатьох інших.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги позивача про зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 29.08.2019 року по день фактичного розрахунку, визначивши такий в загальній сумі 1023,90 грн.

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваної бездіяльності з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню в редакції, з урахуванням здійснених судом розрахунків сум, що підлягають виплаті позивачу.

Щодо судових витрат.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У матеріалах справи наявна квитанція від 19.06.2024 року №6441-8694-9518-8130 на суму 1211,20 грн про сплату позивачем судового збору.

Отже, оскільки судом позов задоволений, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Апарату ВРУ.

Керуючись статтями 2, 5, 6, 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки виплати задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського 5, ) щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації за невикористані 40,5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 14.02.2018 по 29.08.2019.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського 5, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані 40,5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 14.02.2018 по 29.08.2019 у розмірі 11441,66 грн (одинадцять тисяч чотириста сорок одна гривня, 66 копійок).

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського 5, ) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки грошової компенсації за невикористані 40,5 календарних днів щорічної основної відпустки з 29 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку у розмірі 1 023,90 грн (одна тисяча двадцять три гривні 90 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Апарату Верховної Ради України (; місцезнаходження 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.01.2026.

Суддя Панченко Н.Д.