Справа № 120/211/26
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про повернення позовної заяви

м. Вінниця

28 січня 2026 р. Справа № 120/211/26

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Дмитришена Руслана Миколаївна, розглянувши матеріали позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна Клінічна психоневрологічна лікарня ім. Акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної ради", 11 Регіональної військово-лікарської комісії про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У Вінницький окружний адміністративний суд звернувся з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна Клінічна психоневрологічна лікарня ім. Акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної ради", 11 Регіональної військово-лікарської комісії про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою від 12.01.2026 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позову.

На виконання вимог ухвали представник позивача подала заяву про усунення недоліків, позовну заяву в новій редакції та заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до позовної заяви в новій редакції, позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати свідоцтво про хворобу №35 від 20.03.2023, видане Позаштатною військово-лікарською комісією психіатричного профілю Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. Акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради";

- зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство "Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради" повторно розглянути медичні документи ОСОБА_1 та оформити нове Свідоцтво про хворобу в якому встановити причинний зв`язок захворювання у формулюванні: «Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини;

- визнати протиправною та скасувати постанову 11 Регіональної військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, викладену в протоколі засідання № 1047 від 03.04.2023 року, стосовно ОСОБА_1 в частині визначення причинного зв`язку захворювання у формулюванні: «Захворювання, НІ, не пов`язане з проходженням військової служби»;

- зобов`язати 11 Регіональну військово-лікарську комісію повторно розглянути документи та прийняти нову постанову про причинний зв`язок захворювання ОСОБА_1 , встановивши його у формулюванні: «Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини».

Отже, в цій частині недоліки позовної заяви є усуненими.

Оцінюючи клопотання представника позивача про поновлення строку для звернення, суд зазначає про таке.

Особливості строку звернення до адміністративного суду врегульовані статтею 122 КАС України, частиною 1 якої передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Тобто, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

У клопотанні про поновлення строку для звернення до суду представник позивача вказала, що позивач намагався відновити свої порушенні права у досудовому порядку через систему військово-лікарських комісій, паралельно перебуваючи на безперервному лікуванні у зв`язку з тяжким станом здоров`я.

Одразу після звільнення (березень - травень 2023 року) позивач перебував на критично необхідному стаціонарному лікуванні у КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» та проходив реабілітацію у «Лісовій поляні» (червень 2023 року), що підтверджується виписками. Незважаючи на хворобу, вже восени 2023 року позивач домігся виправлення помилок у первинній медичній документації (виписка з історії хвороби № 4373 від 26.09.2023), щоб мати змогу оскаржувати рішення ВЛК.

В подальшому позивач послідовно звертався до ВЛК вищих рівнів, сподіваючись на об`єктивний розгляд справи без залучення суду. Спершу було ініційовано перегляд рішення в 11 Регіональній ВЛК. Це дало частковий результат: 05 вересня 2024 року (протокол № 2390) комісія визнала супутні фізичні захворювання пов`язаними із захистом Батьківщини. Однак основне захворювання залишилося без змін. Не погоджуючись із цим, позивач продовжив процедуру адміністративного оскарження та звернувся до найвищої інстанції Центральної ВЛК ЗСУ.

Лише 11 березня 2025 року ЦВЛК розглянула скаргу та остаточно відмовила у зміні причинного зв`язку основного захворювання. Саме після отримання відмови від Центральної ВЛК стало зрозуміло, що всі можливості досудового врегулювання вичерпано, і єдиним способом захисту прав залишається суд.

Однак одразу після рішення ЦВЛК звернутися до суду не вдалося через різке погіршення стану здоров`я та загострення хвороб у 2024 - 2025 роках. Перед цим позивач уже проходив стаціонарне лікування в КМКЛ №6 (травень-червень 2024 року), але через деякий проміжок часу, через стан здоров`я знову потребував, інтенсивного обстеження у кардіолога і психіатра в серпні-вересні 2025 року (згідно з протоколами УЗД та консультативними висновками).

Окрім того, для звернення до суду позивач не мав в розпорядженні повного обсягу доказів, які раніше не видавалися йому. З метою формування позову було залучено адвоката, який наприкінці 2025 року направив адвокатські запити. Відповіді та копії документів, які взяті в основу цього позову, надійшли лише в грудні 2025 року (відповіді КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» від 31.10.2025, 10.12.2025 та 29.12.2025).

Представник позивача звертає увагу, що отримавши остаточний пакет документів 29.12.2025 року, позивач у найкоротший термін, 06.01.2026 року, подав цей позов, а тому викладене свідчить, що позивач діяв добросовісно, послідовно вичерпував інстанції оскарження.

Суд встановив, що позивач оскаржує свідоцтво про хворобу №35 від 20.03.2023, видане Позаштатною військово-лікарською комісією психіатричного профілю Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. Акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради" та постанову 11 Регіональної військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, викладену в протоколі засідання № 1047 від 03.04.2023.

При цьому адміністративний позов подано до суду 06.01.2026, тобто поза межами шестимісячного строку для звернення до суду.

Отже, беззаперечним є факт недотримання позивачем встановленого процесуальним законом шестимісячного строку звернення до суду.

З наданих представником позивача доказів, судом з`ясовано, що позивач оскаржував протиправні, на його думку, свідоцтво про хворобу №35 від 20.03.2023 та постанову викладену в протоколі засідання № 1047 від 03.04.2023.

Як зазначає представник позивача, для вирішення спірного питання в позасудовому процесі, позивачем ініційовано звернення до 11 Регіональної військово-лікарської комісії та в результаті чого, комісією було прийнято протокол № 2390 від 05.09.2024.

Однак вищевказаний протокол, не призвів до бажаного позивачем результату, що зумовило останнього звернутися до Центрально військово-лікарської комісії Збройних Сил України, яка в свою чергу прийняла протокол №2025-0311-1030 від 11.03.2025, яким позивачу відмовлено у скасуванні чи прийнятті іншої постанови щодо встановлення причинного зв`язку захворювання пов`язаного з проходженням військової служби.

Навіть враховуючи, що позивач намагався вирішити спір в позасудовому порядку, отримавши протокол 11 Регіональної військово-лікарської комісії № 2390 від 05.09.2024 та протокол Центрально військово-лікарської комісії Збройних Сил України №2025-0311-1030 від 11.03.2025, не змінює того факту, що звернувшись до суду із цим позовом лише 06.01.2026, позивач пропустив встановлений шестимісячний строк.

В контексті цього, суд зазначає, що відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі Положення № 402, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), рішення, постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку (підпункт 2.3.5 пункту 2.3 глави 2 розділу І Положення).

З приводу аргументів позивача щодо проходження лікування позивачем в 2024 - 2025 роках, як поважні підстави для поновлення строків звернення, суд вважає безпідставними, оскільки надані медичні документи містять інформацію, що на стаціонарному лікуванні позивач перебував у період з 16.05.2024 по 10.06.2024. Інші долучені медичні документи вказують, що позивач звертався до медичних закладів 28.08.2025, 01.09.2025 та 04.09.2025, однак не перебував на амбулаторному чи стаціонарному обстежені.

Отже, у заяві про поновлення строку звернення до суду, не наведено аргументованих доводів про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, підтверджених належними і достатніми доказами, тобто про наявність таких об`єктивних, незалежних від волі позивача обставин, які унеможливлювали або ускладнювали можливість звернення до суду в межах шестимісячного строку.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Отже, представником позивача у заяві про поновлення процесуального строку не наведено достатніх та переконливих аргументів, не надано відповідних доказів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення позивача до суду, які б завадили звернутися позивачу з цим позовом протягом встановленого законом строку, а тому наведені обставини суд визнає недостатніми для висновку про те, що позивачем з поважних причин пропущено строк звернення до суду з цим позовом.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Із урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини право на доступ до суду не є абсолютним.

У рішеннях від 20.05.2010 року в справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою.

В рішенні "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein проти Німеччини" (рішення від 12 липня 2001 року п. 44) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою.

Виходячи із системного аналізу норм Кодексу адміністративного судочинства України у контексті практики ЄСПЛ, слід зазначити, що державою встановлено доступні, чіткі та передбачувані процесуальні правила (обмеження), за дотримання яких особа може реалізувати право на судовий захист.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, вона повертається позивачеві.

В силу приписів п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Як унормовано частиною 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи викладені обставини, вважаю за необхідне повернути позовну заяву позивачу та роз`яснити, що згідно з ч. 8 ст. 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись ст. 121, 122, 123, 169, 248, 256, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

1. Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 .

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна Клінічна психоневрологічна лікарня ім. Акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної ради", 11 Регіональної військово-лікарської комісії про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

3. Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна