Справа № 520/31277/25
Суддя: Садова М.І.
Дата ухвалення: 2026-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2026 року Справа № 520/31277/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садової М.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача у якому просить (з урахуванням уточнених вимог):

- визнати протиправним та скасувати рішення головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 15.07.2025 № 07 про відмову в призначенні пенсії за віком через неврахування до страхового стажу періодів роботи: з 10.07.1982 по 25.11.1983, з 15.11.1985 по 04.09.1988 та з 01.12.1989 по 17.04.1995 згідно з записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25.07.1982.

- зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 10.07.1982 по 25.11.1983, з 15.11.1985 по 04.09.1988 та з 01.12.1989 по 17.04.1995, згідно з записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25.07.1982 для призначення пенсійного забезпечення за віком ОСОБА_1 , з моменту мого первинного звернення за її призначенням;

- вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позову покликається на те, що відповідач своїм рішенням відмовив у призначенні пенсії за віком через відсутність у позивача страхового стажу. Вважає таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, адже у позивача достатньо страхового стажу, а відтак наявні усі умови для признання пенсії. Просить позов задовольнити. У відповідності до ст. 139 КАС України здійснити розподіл судових витрат.

Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що ОСОБА_1 08.07.2025 звернувся із заявою про призначення пенсії за віком до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області. За принципом екстериторіальності вказана заява позивача від 08.07.2025 розглядалася структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області. Рішенням №07 від 15.07.2025 відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки страховий стаж позивача становить 24 роки 02 місяці 03 дні, що є недостатнім для призначення пенсії (необхідно 32 роки). В результаті розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи в колгоспі згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 10.07.1982 по 25.11.1983, з 15.11.1985 рп 04.09.1988 та з 01.12.1989 по 17.04.1995, оскільки відсутні довідка про встановлений мінімум та фактично відпрацьований час. Також відповідач зазначає, що основний документ про трудову діяльність членів колгоспу є трудова книжка колгоспника, в яку зокрема вносились відомості про трудову участь колгоспника в громадському господарстві: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі, його виконання. У випадку відсутності трудової книжки колгоспника, або в разі відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж колгоспника підтверджується довідкою господарств, в якому набуто стаж. Як вже зазначалося, при призначенні пенсії для підтвердження стажу за періоди роботи в колгоспах, крім трудової книжки, необхідно надавати уточнюючі довідки з інформацією про прийом та звільнення, дату вступу в члени колгоспу та дату припинення членства в колгоспі, відпрацьовану кількість трудоднів порічно та встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві за відповідний рік. Просив постановити ухвалу про залучення до участі у справі у якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Навидить пояснення аналогічні змісту адміністративного позову.

03.12.2025 ухвалою судді адміністративний позов залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині цієї ухвали.

Ухвалою суду 19.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду 05.01.2026 у клопотанні відповідача про залучення співвідповідача у справі № 520/31277/25 відмовлено.

Відтак розгляд і вирішення адміністративної справи проводиться за правилами письмового провадження на підставі матеріалів справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного з огляду на таке.

Суд установив, 08.07.2025 ОСОБА_1 звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, із заявою, та доданим до неї пакетом документів, для призначення пенсії за віком, відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказана заява про призначення пенсії за віком та додані до неї документи розглянуті за екстериторіальний принципом головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Рішенням від 15.07.2025 № 07 про відмову у призначенні пенсії за віком головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із тим, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 10.07.1982 по 25.11.1983, з 15.11.1985 по 04.09.1988 та з 01.12.1989 по 17.04.1995, оскільки відсутні довідка про встановлений мінімум та фактично відпрацьований час.

Суд установив, пенсійним органом до страхового стажу позивача зараховано 24 років 2 місяця 3 дні, згідно з записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 25.07.1982.

До страхового стажу роботи позивача органом Пенсійного фонду України не зараховані періоди роботи в колгоспі згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 10.07.1982 по 25.11.1983, з 15.11.1985 по 04.09.1988 та з 01.12.1989 по 17.04.1995.

Згідно з запису в трудовій книжці НОМЕР_1 від 25.07.1982 у період з 10.07.1982 по 25.11.1983 позивач працював на посаді водія в колгоспі «Шевченко». Це записи № 1 та 2, які скріплені підписом інспектором відділу кадрів та печаткою установи.

Відповідно до запису в трудовій книжці НОМЕР_1 від 25.07.1982 у період з 15.11.1985 по 04.09.1988 позивач працював на посаді водія в колгоспі «Шевченко». Це записи № 4 та 5, які скріплені підписом голови колгоспу та печаткою установи.

Згідно з запису в трудовій книжці НОМЕР_1 від 25.07.1982 у період з 01.12.1989 по 17.04.1995 позивач працював на посаді водія в колгоспі «Шевченко». Це записи № 8 та 9, які скріплені підписом інспектором відділу кадрів та печаткою установи.

Позивач вважає дії відповідача протиправними, а прийняті ним рішення підлягають скасуванню, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV).

Частиною 1 ст. 24 Закону №1058-ІV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ст. 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року не менше 32 років.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-ІV).

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Частиною 3 ст. 44 Закону №1058-IV визначено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Щодо неврахування до страхового стажу періодів роботи позивача в колгоспі згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 10.07.1982 по 25.11.1983, з 15.11.1985 по 04.09.1988 та з 01.12.1989 по 17.04.1995, оскільки відсутні довідка про встановлений мінімум та фактично відпрацьований час, суд прийшов наступного.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників визначений Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затверджений постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310

У відповідності до п.1 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.

Пункт 2 вказаних Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників регламентує, що трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Згідно з абзацу 2 пункту 2 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, трудові книжки колгоспників раніше встановленого взірця обміну на нові не підлягають.

Всі записи в трудовій книжці підтверджуються у всіх розділах за час роботи на колгоспі з підписом керівника колгоспу або спеціально уповноваженого правління колгоспу особи та печатки (п.6).

Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця (п.13).

Згідно із ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній" (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Також згідно із ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. А необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Подібний висновок відображений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №588/647/17.

Суд звертає увагу на тому, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому їх не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірних періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Судом встановлено, що вказані вище записи не зарахованих періодів роботи позивача засвідчені печатками підприємств та підписами уповноважених осіб.

Суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Подібна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а, висновки якого мають враховувати суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з запису № 1,2,4,5,8 та 9 трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 25.07.1982 у період з 10.07.1982 по 25.11.1983, з 15.11.1985 по 04.09.1988 та з 01.12.1989 по 17.04.1995 позивач працював на посаді водія в колгоспі «Шевченко».

На підтвердження вказаного факту, з метою отримання відповідних підтверджуючих довідок про роботу позивач звернувся до архівного відділу.

Листом Державного архіву Луганської області Луганської обласної державної адміністрації від 07.11.2025 за № 06-26/87, позивача повідомлено, що документи з кадрових питань (особового складу): накази з особового складу, особові рахунки, відомості нарахування заробітної плати, зберігаються в архівних підрозділах юридичних осіб 75 років і не підлягають передачі до Держархіву. У разі припинення юридичної особи, документи з кадрових питань (особового складу) передаються правонаступнику або до архіву організації вищого рівня відповідної галузі, або до трудового архіву за місцем знаходження юридичної особи. Враховуючи вищевикладене, документи з кадрових питань (особового складу) колгоспу (КСП) «Шевченко» (так у запиті), який був розташований у селі Макіївка Луганської області до Держархіву на підконтрольній українській владі території не надходили. У зв`язку з тим, що на сьогодні, майже вся територія Луганської області тимчасово окупована, перевірити та надати більш детальну інформацію вбачається неможливим.

Листом Красноріченської селищної військової адміністрації Сватівського району Луганської області від 07.10.2025 за № 1688, позивача повідомлено, що довідку про знищення документів та архівів у зв`язку із проведенням бойових дій на території Красноріченської селищної територіальної громади можливо видати лише на підставі акту про знищення таких документів, виданого спеціальною комісією. Наразі, такі спеціальні комісії не працюють. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 37, частина території Красноріченської селищної територіальної громади тимчасово окупована, а інша частина знаходиться в зоні активних бойових дій. За фактом захоплення окупаційною владою службових документів та архівів органів місцевого самоврядування Красноріченської селищної територіальної громади ведуться відповідні розслідування правоохоронними органами України.

При цьому, варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

На думку суду, у спірному випадку відповідач не перевірив записи у трудовій книжці позивача та додані уточнюючі документи, та не зарахував спірні періоди роботи позивача без обґрунтованих підстав, пославшись лише на формальні неточності у записі на титульній сторінці.

Відтак, на думку суду, дії відповідача щодо не зарахування стажу лише через формальні неточності є протиправними.

Щодо відсутності довідки із зазначенням інформації про встановлений мінімум та фактично відпрацьований час, то суд виходить з того, що за чинним законодавством основним документом, що підтверджує стаж роботи особи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання пункту 5 та 6 Порядку ведення трудових книжок колгоспників, врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, роботодавцем (колгоспом) вівся розділ трудової книжки колгоспника, який називався трудова участь у громадському господарстві, в якому зазначалися відомості встановлених у колгоспі річних мінімумів трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Так, у розділі трудова участь у громадському господарстві трудової книжки колгоспника позивача серії НОМЕР_1 від 25.07.1982, містяться відомості, згідно з якими зокрема:

- 1985 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 30, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 32;

- 1986 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 290;

- 1987 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 283;

- 1988 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 190, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 195;

- 1989 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 25, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 31;

- 1990 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 270, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 354;

- 1991 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 270, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 330;

- 1992 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 325;

- 1993 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 298;

- 1994 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 188;

- 1995 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 241;

- 1996 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 307;

- 1997 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 263;

- 1998 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 262;

- 1999 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 294;

- 2000 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивача - 322;

Враховуючи те, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, та трудова книжка колгоспника позивача містить інформацію про встановлений мінімум його трудової участі та фактично відпрацьований позивачем час в колгоспі за спірні періоди, суд дійшов висновку про те, що відсутність довідки про встановлений мінімум та фактично відпрацьований час в колгоспі не може бути законною підставою для відмови позивачу у зарахуванні спірних періодів роботи у його страховий стаж.

Отже, відсутність довідки про встановлені та відпрацьовані вихододні в колгоспі не впливає на підтвердження стажу роботи, оскільки трудова книжка надає необхідні відомості, які відповідають вимогам законодавства.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Отже, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.

Однак, відповідач таким правом не скористалося, з намаганнями покласти окреслене на позивача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що періоди роботи з 10.07.1982 по 25.11.1983, з 15.11.1985 по 04.09.1988 та з 01.12.1989 по 17.04.1995 ОСОБА_1 згідно з трудовою книжкою колгоспника серії НОМЕР_1 від 25.07.1982 підлягають врахуванню до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить до висновку, що суб`єкти владних повноважень при прийнятті рішень про відмову у призначенні пенсії за віком діяв не на підставах та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а отже таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо можливості виходу за межі позовних вимог відносно частини позовних вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій, суд прийшов наступного.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій та рішень не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 16.07.2024 року у справі №640/27731/21, від 08.05.2024 року у справі №400/4562/19, від 27.02.2024 року у справі №1740/2487/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові Верховного Суду 25.03.2020 у справі №752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, а тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

Таким чином, суд може та навіть зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З огляду на викладене вище, з метою належного та ефективного захисту порушено права позивача суд дійшов висновку про можливість виходу за межі позовних вимог та зобов`язати суб`єкта владних повноважень повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 08.07.2025.

При визначенні територіального органу Пенсійного фонду, який має обов`язок поновлення порушеного права позивача шляхом зарахування оспорюваних періодів роботи, суд враховую положення абз. 1 п. 4.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постанова правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок №22-1), заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (абз. 14 п. 4.2 Порядку №22-1).

Тож дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є останнім за заявою позивача ГУ ПФУ в Закарпатській області.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині до ГУ ПФУ в Закарпатській області підлягають задоволенню.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постановах від 08.02.2024 (справа №500/1216/23), від 07.05.2024 (справа №460/38580/22).

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

У відповідності до ст. 139 КАС України з відповідачів за рахунок бюджетних асигнувань стягнути на користь позивача судовий збір 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 19, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 15.07.2025 № 07 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.07.2025 про призначення пенсії, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 10.07.1982 до 25.11.1983, з 15.11.1985 до 04.09.1988 та з 01.12.1989 до 17.04.1995.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, місцезнаходження місто Ужгород, площа Народна, будинок № 4, ;

Повне судове рішення складено та підписано суддею 30.01.2026.

Суддя М. І. Садова