Справа № 240/20232/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2026-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/20232/25

категорія 112010201

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення,

установив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) через систему «Електронний суд» звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Житомирській області) від 13 грудня 2024 року №12 про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком та зобов`язати повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком та прийняти рішення за результатами її розгляду, зарахувавши до страхового стажу період роботи.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що після досягнення 60 років звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії. Проте, рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області у призначенні пенсії відмовлено, оскільки відсутня інформація про неодержання пенсії в російській федерації та трудова діяльність здійснена у російській федерації. Уважає вказане рішення протиправним та таким, що порушує його права на пенсійне забезпечення.

Ухвалою суду від 19 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду задоволено, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із цим позовом, позов прийнято до провадження, призначено до розгляду в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

09 вересня 2025 року до суду надійшов відзив разом з витребуваними судом документами, в якому ГУ ПФУ в Житомирській області просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що 13 грудня 2024 року ГУ ПФУ в Житомирській області прийняло правомірне рішення №12 про відмову в призначенні пенсії. Вказує, що до страхового стажу позивача не зараховано період трудової діяльності згідно довідок, оскільки до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року. Таким чином, підтверджений належними документами страховий стаж позивача становить 27 років 03 місяці 14 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2025 року призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі на 14 жовтня 2025 року.

14 жовтня 2025 року відповідач подав уточнений відзив, у якому зазначає, що пенсійний вік, що дає право на призначення пенсії за віком визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та становить 60 років. Позивач звернувся до пенсійного органу про призначення пенсії у віці 59 років. Наголошує, що під час підготовки відзиву представником відповідача помилково було зазначено «За поданими документами страховий стаж становить 27 років 03 місяці 14 днів.» Згідно форми ПС-право ОСОБА_1 (поданої до суду разом з відзивом) страховий стаж становить 18 років 11 місяців 28 днів.

11 листопада 2025 року представник позивач подав заперечення на додаткові пояснення відповідача. Зазначає, що відповідач вказує інші підстави для відмови в призначені пенсії, аніж ті, які зазначені в оскаржуваному рішенні та в документах по суті спору, що надійшли до суду в встановлені строки. Так, зокрема, відповідач вказує, що підставою для відмови стало те, що позивач не набув пенсійного віку на дату винесення оскаржуваного рішення. З позивачем було узгоджено позицію з даного питання та за повідомленням позивача, насправді він звертався не з заявою про призначення пенсії, а з запитом про розмір страхового стажу. У позивача не зберіглася заява, за наслідками розгляду якої прийняте оскаржуване рішення. Більш того, в рішенні не зазначається, що підставою для відмови є саме не набуття заявником віку для призначення пенсії, а безпосередньо вказується про невизнання відповідачем певних періодів роботи позивача не зарахованих до страхового стажу.

21 листопада 2025 року відповідач подав додаткові пояснення, в яких зазначає, що при розгляді справи необхідно врахувати всі обставини та прийняти законне й обґрунтоване рішення з урахуванням умови не досягнення позивачем пенсійного віку 60 років. Указує, що ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою від 16 жовтня 2025 року про призначення пенсії за віком за місцем своєї реєстрації до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити. Наголошував, що оскаржуване рішення винесено не через відсутність у позивача відповідного віку для призначення пенсії.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з викладених в уточненому відзиві підстав.

На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, 25 листопада 2025 року суд постановив ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області надати суду, протягом 10 (десяти днів) з моменту отримання цієї ухвали, належним чином засвідчену копію рішення, прийнятого за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) від 16 жовтня 2025 року та зупинено провадження у справі до дати отримання судом витребуваних доказів.

На виконання ухвали суду Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області надало копію рішення, прийнятого за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 16 жовтня 2025 року, у зв`язку з чим суд ухвалою від 30 січня 2026 року поновив провадження у справі.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд установив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09 грудня 2024 року звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області від 13 грудня 2024 року №12 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, оскільки за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності з 11 вересня 1984 року по 06 жовтня 1984 року, з 14 січня 1988 року по 13 червня 1991 року, з 13 червня 1991 року по 12 вересня 1991 року, з 13 вересня 1991 року по 03 квітня 1992 року, з 06 квітня 1992 року по 22 липня 1995 року, з 18 жовтня 1995 року по 29 березня 1996 року, з 05 листопада 1996 року по 01 липня 1997 року, згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 05 вересня 1984 року, оскільки робота мала місце у російській федерації.

Уважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Згідно із частинами 2, 6 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

Так, у рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відтак, системний аналіз статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина 2 цієї правової норми гарантує кожному захист своїх прав, які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано частини 3, 5 та 6 статті 55 Конституції України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити факт того, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб`єктом владних повноважень відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Тобто, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок сформовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17, від 19 квітня 2018 року у справі № П/800/570/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а та від 07 листопада 2019 року у справі №9901/227/19, у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №826/13229/16.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Як установлено судом оскаржуваним рішенням відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком.

Однак, після подання розглядуваної позовної заяви ОСОБА_1 повторно звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою від 16 жовтня 2025 року про призначення пенсії за віком за місцем своєї реєстрації.

За результатами розгляду такої заяви ГУ ПФУ в Донецькій області 23 жовтня 2025 року прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії.

За таких обставин, оскаржуване рішення відповідача не призводить до порушення прав позивача на пенсію, оскільки після його прийняття вже винесено нове рішення, яким також відмовлено в призначенні пенсії.

Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, що має сформулюватися максимально чітко і зрозуміло, позаяк від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи.

При цьому визначитися з предметом спору має саме позивач, адже саме він є ініціатором судового процесу, а суд створює умови для реалізації ним процесуальних прав сторони спору.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 826/16958/17.

Відповідно до вимог частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

З огляду на те, що у позовній заяві зазначено про те, що оскаржуване рішення прийняте за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії, суд не приймає до уваги застереження представника позивача про те, що позивач звертався з метою з`ясування наявного у нього страхового стажу.

Наведене у своїй сукупності виключає правові підстави для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Житомирській області від 13 грудня 2024 року №12.

Вимога позивача про зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області призначити пенсію з 30 липня 2025 року, на переконання суду, також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування рішення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

30.01.26