Справа № 140/914/26
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

28 січня 2026 року ЛуцькСправа № 140/914/26

Суддя Волинського окружного адміністративного суду Каленюк Ж.В., вивчивши позовну заяву першого заступника керівника Володимирської окружної прокуратури в інтересах держави до Управління освіти Нововолинської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Володимирської окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави звернувся з позовом до Управління освіти Нововолинської міської ради про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати у 2025 році випускникам навчальних закладів Нововолинської територіальної громади із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною сьомою статтею 8 Закону України від 13 січня 2005 року №2342-IV Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (далі - Закон №2342-IV), у розмірі шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку в розмірі, встановленому Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік; зобов`язання вчинити дії щодо нарахування та виплати випускникам навчальних закладів Нововолинської територіальної громади із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною сьомою статтею 8 Закону №2342-IV, у розмірі шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку в розмірі, встановленому Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до пунктів 3, 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Частиною третьою статті 5 КАС України встановлено, що до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Згідно з частиною сьомою статті 160 КАС України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Цей позов до Управління освіти Нововолинської міської ради пред`явлено прокурором та його подання мотивоване захистом інтересів держави.

В обґрунтування позову прокурор вказав, що за інформацією, отриманою в порядку статті 23 Закону України Про прокуратуру Володимирською окружною прокуратурою від Нововолинської міської ради, встановлено факт неналежного виконання Управлінням освіти Нововолинської міської ради вимог статті 8 Закону №2342-IV в частині нарахування та виплати у 2025 році одинадцятьом випускникам загальноосвітніх навчальних закладів Нововолинської міської ради, які мають статус дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та які вступили в інші навчальні заклади або які не навчаються: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчив 9 класів Нововолинського ліцею №3), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчила 11 класів Нововолинського ліцею №3), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчив 11 класів Нововолинського ліцею № 4 імені Тараса Шевченка), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчила 9 класів Нововолинського ліцею №5), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчила 11 класів Нововолинського ліцею №5), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчив 11 класів Нововолинського ліцею №6), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчив 9 класів Нововолинського ліцею №8), ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , дитина-сирота, закінчила 9 класів Нововолинського ліцею №9), ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчила 9 класів Грядівського ліцею), ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчив 9 класів Грядівського ліцею), ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчила 11 класів Грядівського ліцею) одноразової грошової допомоги в розмірі 18168,00 грн кожному.

Обґрунтовуючи підстави представництва в інтересах держави, прокурор зазначив, що невиконання відповідачем вимог законодавства щодо виплати названим випускникам навчальних закладів з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, одноразової грошової допомоги підриває авторитет держави, якою гарантовано захист прав дитини, позбавленої батьківського піклування. З огляду на основні засади державної політики у сфері соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та нездійснення уповноваженим органом відповідних функцій, у прокурора виникає право на звернення до суду із цим позовом, у якому він набуває статусу позивача з тієї причини, що відсутній орган, який наділений повноваженнями щодо звернення до суду з позовом до Управління освіти Нововолинської міської ради.

Перевіряючи обґрунтованість підстав для звернення до адміністративного суду в інтересах держави (доведеність підстав представництва у суді), необхідно зазначити про таке.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII Про прокуратуру (далі - Закон №1697-VII) визначено, що на прокуратуру покладаються такі функції: представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України.

Частиною третьою статті 2 Закону №1697-VII передбачено, що на прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України.

Абзацами першим та другим частини другої статті 23 Закону №1697-VII передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до абзаців першого, другого частини третьої статті 23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Згідно із частиною четвертою статті 23 Закону №1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Одночасно необхідно зазначити, що підпунктом 37 пункту 5 розділу XII Прикінцеві положення Закону №1697-VII було внесено зміни до статті 13 Закону України від 23 грудня 1997 року №776/97-ВР Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, пункт 10 якої було викладено в новій редакції, за змістом якої Уповноважений має право: з метою захисту прав і свобод людини і громадянина особисто або через свого представника в установленому законом порядку:

звертатися до суду про захист прав і свобод осіб, які через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права і свободи; брати участь у судовому розгляді справ, провадження в яких відкрито за його позовами (заявами, клопотаннями (поданнями);

вступати у справи, провадження в яких відкрито за позовами (заявами, клопотаннями (поданнями) інших осіб, на будь-якій стадії їх судового розгляду;

ініціювати незалежно від його участі у судовому провадженні перегляд судових рішень.

За приписами частин третьої-п`ятої статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому саме полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, системне тлумачення вказаних норм дозволяє дійти висновку, що перевірка права прокурора на звернення до адміністративного суду передує розгляду питання щодо правомірності дій (бездіяльності) відповідача, що оскаржуються (розгляду справи по суті). Аналіз частин третьої, четвертої статті 53 КАС України у взаємозв`язку з частиною третьою статті 23 Закону №1697-VII дає підстави вважати, що участь прокурора в судовому процесі в адміністративних судах стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування у позовній заяві підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу. При цьому відсутність у позовній заяві належного обґрунтування прокурором підстав для звернення до суду вказує на її невідповідність вимогам частини сьомої статті 160 КАС України, а встановлення обставин, що свідчать про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави, а отже і права на звернення до суду, є перешкодою для розгляду справи по суті.

З урахуванням усталеної судової практики Верховного Суду, а також положень законодавства, яке регламентує порядок та підстави здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді (стаття 131-1 Конституції України, стаття 23 Закону №1697-VII, стаття 53 КАС України) таке представництво реалізуються в межах правил участі в судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У той же час можливість процесуального представництва прокурором в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист за правилами частини другої статті 23 Закону №1697-VII раніше виникала лише у разі доведення прокурором існування передбачених законом підстав для цього (неспроможність самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, не здійснення або неналежне здійснення захисту цих осіб законними представниками або органами, яким законом надано право захищати їх права, свободи та інтереси).

За наслідками внесення до Конституції України змін Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) Конституцію доповнено статтею 131-1, згідно із якою в Україні діє прокуратура, функції якої визначено в цій самій статті. З переліку функцій прокуратури вилучено низку не властивих (за європейськими стандартами) їй функцій, таких як: нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина; нагляд за додержанням законів із цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами (так званий загальний нагляд); нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних із обмеженням особистої свободи громадян.

Повертаючись до питання наявності у прокурора повноважень на представництво в суді інтересів держави, необхідно зазначити, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

За правовою позицією, що викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 лютого 2019 року №826/13768/16, від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, аналіз положень частини третьої статті 23 Закону №1697-VII дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити, причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

При цьому виключними випадками, за умови настання яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 Конституційний Суд України з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив міркування, згідно з яким інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Ці висновки Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене цим Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, застосованого у статті 23 Закону №1697-VII.

Отже, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко невизначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

При цьому громада володіє деякими ознаками суб`єкта публічно-правових відносин, може мати власні (публічні) інтереси, що є відмінними від інтересів конкретної (приватної) особи. Основним Законом України (статті 13, 23, 41, 43, 89 та 95) передбачено, що суспільні (публічні) інтереси підлягають самостійному захисту, а також обов`язковому врахуванню при прийнятті найважливіших рішень на рівні держави або відповідної територіальної громади.

Хоча у Конституції України не йдеться про захист прокурором інтересів суспільства, але інтерес держави є насамперед інтересом більшості членів суспільства, якому вона служить. Отже, інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси. Тому прокурор може захищати і суспільні інтереси, зокрема, громад з тих самих підстав, що й інтереси держави. З наведеного констатується, що звернення прокурора з позовом в інтересах держави охоплює, у тому числі, й захист інтересів громади.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2022 року у справі №240/401/19.

Тож якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє (бездіє) або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, саме прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. У цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії (бездіяльність), що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 липня 2022 року (справа №910/5201/19).

В постанові від 27 травня 2021 року у справі №520/5622/19 Верховний Суд у пункті 55 зауважив, що вжите законодавцем словосполучення значний суспільний інтерес необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення.

На противагу поняттю інтерес у широкому сенсі, який охоплюється інтересом держави Конституційний Суд України у вказаному рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 здійснив інтерпретацію поняття інтерес у вузькому розумінні цього слова в трактуванні поняття охоронюваний законом інтерес та зазначив, що інтерес у вузькому розумінні, який, на відміну від інтересу в широкому розумінні, перебуває виключно у логічно-смисловому зв`язку із суб`єктивними правами, але прямо ними не опосередковується, тобто виходить за межі останніх.

Аналіз наведених юридичних позицій Конституційного Суду України та правових висновків Верховного Суду свідчить про те, що публічний інтерес складається з інтересів держави, її органів і посадових осіб, а також інтересів суспільства, його частин, груп, прошарків, які стосуються невизначеного (широкого кола осіб), тоді як приватний інтерес це завжди інтерес окремих (конкретно визначених) осіб. Тож на противагу приватним інтересам публічні інтереси поєднують лише ті інтереси, які однаковою мірою є важливими для кожного члена суспільства (певної чітко невизначеної його частини) та які реалізовуються через державно-владні механізми у визначений законодавством спосіб.

Натомість суб`єктивне право являє собою міру можливої поведінки (міру свободи) особи, направлену на реалізацію її приватного інтересу. При цьому захист індивідуально виражених прав та інтересів конкретної особи відбувається за ініціативи самого суб`єкта цього приватного інтересу, оскільки особа самостійно, на власний розсуд вирішує, чи вступати їй в певні відносини, яку дію вчинити, обираючи способи реалізації своїх інтересів, через право, визначене в законодавстві, яке регулює відповідну сферу організації та реалізації певних правовідносин.

Звертаючись до суду із цим позовом, прокурор послалася на порушення інтересів держави через те, що Управлінням освіти Нововолинської міської ради неналежно виконуються вимоги статті 8 Закону №2342-IV в частині нарахування та виплати одноразової грошової допомоги одинадцятьом випускникам навчальних закладів Нововолинської територіальної громади із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Ключове питання наявності у прокурора права на звернення до суду з позовом в порядку процесуального представництва в суді інтересів держави для захисту інтересів дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування у зв`язку з неналежним виконанням відділом освіти вимог статті 8 Закону №2342-IV щодо ненарахування та невиплати випускникам навчальних закладів з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, одноразової грошової допомоги, було проаналізоване та вирішене Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 березня 2024 року у справі №340/11/23.

Судова палата вказала, що інтерес держави у сфері охорони дитинства - це публічний інтерес в широкому його розумінні (тобто інтерес щодо чітко невизначеного широкого кола осіб), натомість індивідуально виражені права чи інтереси конкретних осіб не можуть захищатись прокурором в обраний ним спосіб шляхом представництва інтересів держави, оскільки публічний інтерес складається з інтересів держави, її органів і посадових осіб, а також інтересів суспільства, тоді як приватний інтерес - це завжди інтерес окремої особи.

Між тим зміст поданої прокурором позовної заяви в інтересах держави зводиться до необхідності захисту індивідуально виражених прав та інтересів дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які ним вказані у позовній заяві, та які, на його переконання, незаконно були позбавлені наданих державою гарантій у сфері соціального захисту у зв`язку із невиплатою після закінчення ними навчального закладу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною сьомою статті 8 Закону №2342-IV.

Тож обраний прокурором спосіб звернення до суду з посиланням на перший виключний випадок (якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження) не спрямований на захист інтересів держави у сфері охорони дитинства у сфері соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а направлений на захист охоронюваного законом інтересу конкретно визначених осіб, у спосіб фактично надання правничої допомоги таким особам, що не узгоджується із Конституцією України та європейськими стандартами в частині повноважень, якими наділений прокурор щодо представництва прокурором інтересів держави в суді та свідчить про намагання прокурора повернутись до так званого загального нагляду (нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина; нагляд за додержанням законів із цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами).

До того ж судова палата у цьому судовому рішенні зазначила, що з метою забезпечення представництва інтересів громадян у суді і водночас зменшення повноважень прокурора у цій сфері Законом №1697-VII передбачено посилення ролі інституту безоплатної правової допомоги шляхом внесення змін до Закону України від 02 червня 2011 року №3460-VI Про безоплатну правову допомогу, за правилами якого право на безоплатну вторинну правничу допомогу згідно з цим Законом та іншими законами мають у тому числі діти-сироти чи діти, позбавлені батьківського піклування.

При цьому, як було зазначено вище, статтею 131-1 Основного Закону України до повноважень прокурора з виконання покладених на прокуратуру функцій не віднесено функцію представництва інтересів громадянина.

Водночас, оскільки на прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України, залишення у частині другій статті 23 Закону №1697-VII норми, якою передбачено можливість прокурора здійснювати представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист, вступає у прямий конфлікт із положеннями Основного Закону України щодо функцій прокуратури.

Верховний Суд в зазначеній постанові у справі №340/11/23 вказав на відсутність підстав для відступу від правових висновків, сформованих Верховним Судом у постановах від 18 листопада 2021 року у справі №140/4953/20, від 07 серпня 2023 року у справі №120/2940/23, від 11 жовтня 2023 року у справі №120/6160/23 та від 31 жовтня 2023 року у справі №480/1729/23, у яких зазначено про те, що прокурор, звертаючись із позовом до суду на захист прав та інтересів фізичних осіб, які ним вказані у позовній заяві та які, на його переконання, незаконно були позбавлені наданих державою гарантій у сфері захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, фактично звертається не в інтересах держави, а в інтересах громадянина.

Цей позов, з яким звернувся до суду прокурор, обгрунтований подібними обставинами, що й спір у справі №340/11/23, яка перебувала на перегляді у Верховному Суді.

При цьому звернення прокурора до суду в інтересах держави начебто через відсутність органу, який наділений повноваженням щодо звернення до суду у спірних правовідносинах, вищевказаної усталеної правової позиції не змінює та не свідчить про наявність суттєвих відмінностей в обох випадках, адже ключовим є те, що як в цій справі, так і в справі № 340/11/23, доводи стосуються незабезпечення випускників загальноосвітніх навчальних закладів одноразовою грошовою допомогою, передбаченою статтею 8 Закону №2342-IV.

А тому релевантними у спірних правовідносинах є висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, що викладені у постанові від 19 березня 2024 року у справі №340/11/23, згідно з якими обраний прокурором спосіб звернення до суду не спрямований на захист інтересів держави у сфері охорони дитинства, у сфері соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а направлений на захист охоронюваного законом інтересу конкретно визначених осіб у спосіб фактично надання правничої допомоги таким особам, що не узгоджується із Конституцією України та європейськими стандартами.

Отже, з огляду на те, що зміст поданої прокурором позовної заяви в інтересах держави зводиться до необхідності захисту індивідуально виражених прав та інтересів конкретних випускників навчальних закладів Нововолинської територіальної громади із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ), яких за доводами прокурора незаконно позбавлено наданих державою гарантій у сфері соціального захисту у зв`язку із невиплатою після закінчення ними навчального закладу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною сьомою статті 8 Закону №2342-IV, то у цьому випадку прокурор фактично звертається не в інтересах держави, а в інтересах громадянина.

При цьому на час звернення прокурора із позовом до суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 досягли повноліття та можуть самостійно звертатися за захистом оспорюваного чи порушеного права.

Незважаючи на спосіб формулювання позовних вимог, прокурор у цій справі не виконав вимоги законодавства щодо обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави та не дотримався встановленого процесуальним законодавством порядку звернення до суду.

Наведене відповідає послідовній судовій практиці Верховного Суду (постанови від 27 березня 2024 року у справі №240/23133/23, від 02 жовтня 2024 року у справі №360/917/23, від 10 жовтня 2024 року у справі №360/1313/23, від 28 лютого 2025 у справі №560/4462/24, від 18 вересня 2025 року у справі №320/13311/23 та ін.).

Відповідно до пункту 7 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачу, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 169 КАС України має наслідком повернення позовної заяви позивачеві, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2025 року у справі №320/10/23 (пункт 22).

Керуючись пунктом 7 частини четвертої, частинами п`ятою - сьомою статті 169, статтею 248 КАС України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву першого заступника керівника Володимирської окружної прокуратури в інтересах держави до Управління освіти Нововолинської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії повернути позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ж.В. Каленюк