Справа № 440/10498/25
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2026-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 р.Справа № 440/10498/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

представників сторін: позивача - Дроменко Л. В., відповідача - Гришко Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2025, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 10.11.25 року по справі № 440/10498/25

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (далі ТУ ДБР у м. Полтаві, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, які містять ознаки мобінгу (цькування) ОСОБА_1 за посадою начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві та під час перебування у розпорядженні;

- встановити факт застосування до ОСОБА_1 з боку Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, економічного та психологічного тиску/мобінгу, спрямованого на приниження гідності та ділової репутації та з метою створення для позивача умов до припинення правовідносин з проходження служби в Державному бюро розслідувань та звільнення;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, утриматися від вчинення дій мобінгу по відношенню до ОСОБА_1 , які здійснюються у формі психологічного та економічного тиску;

- стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1937,92 грн (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім грн 92 коп.) та витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань ТУ ДБР у місті Полтаві;

- вийти за межі заявлених вимог, у разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторони позивача по справі згідно з частиною 2 статті 9 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що як під час виконання позивачем обов`язків за посадою начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві (далі також - начальник ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві), так і після зарахування у розпорядження директора ТУ ДБР у м. Полтаві з 20.05.2025, відносно ОСОБА_1 вчиняються неправомірні дії, які містять ознаки мобінгу (цькування на робочому місці), які направлені на створення умов, для його звільнення як із займаної ним посади так і зі служби в ДБР у цілому.

Так, незважаючи на подання ОСОБА_1 16.05.2025 та 19.05.2025 рапортів на ім`я директора ТУ ДБР у м. Полтаві про переведення його у зв`язку із організаційно-штатними заходами з посади начальника ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві на посаду старшого оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві, відповідач, у якого були всі підстави вирішити питання про подальше проходження позивачем служби у Державному бюро розслідувань та прийняти рішення про переведення ОСОБА_1 на вказану посаду, наказом від 19.05.2025 № 85-о/дск «Про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та зарахування його в розпорядження директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві» (далі Наказ № 85-о/дск), з 19 травня 2025 року звільнив позивача з посади начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві із зарахуванням у розпорядження директора ТУ ДБР у місті Полтаві з 20 травня до 20 липня 2025 року, яке у подальшому було продовжено з 21.07.2025 по 02.08.2025.

Вважає, що не переведення ОСОБА_1 19.05.2025 на запропоновану раніше посаду через оголошений наказом ДБР від 19.05.2025 № 255 конкурс на зайняття посад старшого оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві та оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві, за умови подання відповідних рапортів 16.05.2025 та 19.05.2025, має ознаки мобінгу по відношенню до нього, який проявляється у формі психологічного тиску, що виразився у вигляді припинення його кар`єрних зростань на службі, приниження авторитету серед підлеглих, з якими він має приймати участь у конкурсі, не зважаючи на те, що був керівником для них і має вищий кваліфікаційний рівень.

Також наполягав на вчиненні відповідачем щодо позивача економічного мобінгу, який полягає у безпідставному та систематичному позбавленні з кінця 2023 року частини виплат заробітної плати (надбавки за специфічні умови служби).

Зауважив, що з грудня 2023 року і до часу звільнення з посади (19.05.2025) виплата надбавки за специфічні умови служби буда припинена ОСОБА_1 , він взагалі був відсутній у щомісячних списках, які складалися та подавалися директору на затвердження надбавки за специфічні умови проходження служби особам рядового та начальницького складу ТУ ДБР у м. Полтаві, проте, жодних дисциплінарних стягнень чи інших об`єктивних зауважень до виконуваної роботи під час перебування на посаді позивач не мав.

При цьому, усім іншим співробітникам у його відділі вона виплачувалася.

Переконував, що не встановивши ОСОБА_1 з грудня 2023 року даної надбавки в жодному розмірі ТУ ДБР у м. Полтаві здійснило фактично його цькування за ознаками фінансового мобінгу, оскільки знецінило керівника перед підлеглими, яким така надбавка встановлена.

Повідомив про намір стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у фіксованому розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 у справі №440/10498/25 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (вул. Гоголя, 25, м. Полтава, Полтавська область, 36000, код ЄРДПОУ 42334163) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що вирішуючи спірні правовідносини, судом першої інстанції не з`ясовано підстави припинення виплати надбавки за специфічні умови служби, натомість, у судовому рішенні викладено висновки, що не відповідають обставинам справи.

Переконував, що суд не з`ясував, чи змінилися умови служби позивача, чи погіршилися показники його роботи та чи припинялася виплата цієї надбавки іншим керівникам аналогічного рівня в ТУ ДБР у м. Полтаві. Відсутність порівняльного аналізу та з`ясування мотивів такого рішення керівника унеможливила об`єктивний висновок про наявність або відсутність факту економічного тиску на ОСОБА_1 з боку відповідача.

Наполягав, що з грудня 2023 року почалися ознаки економічного мобінгу по відношенню до позивача, які переросли у систематичні у 2024 році. Так, до грудня 2023 року ОСОБА_1 виплачувалася надбавка за специфічні умови служби у розмірі 10 %, що в грошовому еквіваленті становило 6000,50 грн, однак з грудня 2023 року і до часу звільнення з посади 19.05.2025 виплата даної надбавки припинена ОСОБА_1 , не зважаючи на те, що всім іншим співробітникам у його відділі вона виплачувалася. Вищевказане залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Посилаючись на приписи Інструкції про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, порядок та умови його виплати, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 12.07.2022 № 348 (далі Інструкція № 348), стверджував, що надбавка за специфічні умови проходження служби в ДБР є обов`язковою щомісячною виплатою і не може не встановлюватися і не виплачуватися. Єдиним питанням, яке може виникати при виплаті вказаної надбавки це її розмір, який може коливатися до 100 % (від посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби) та залежить від таких факторів, як успішне виконання повноважень, якість, складність, обсяг та важливість виконуваних завдань, залучення до розробки проектів нормативно-правових актів тощо.

На переконання позивача, не встановлення ОСОБА_1 з грудня 2023 року даної надбавки в жодному розмірі є неправомірним і підтверджує вчинення відповідачем економічного мобінгу безпідставного позбавлення працівника частини виплат (надбавки), водночас, висновок суду першої інстанції про відсутність економічного тиску ґрунтується на ігноруванні доказів, дискримінації та не відповідає обставинам справи.

Зауважив, що у попередженні про наступне звільнення зі служби відповідач не зазначив конкретний термін подання рапорту про згоду на переведення на одну із запропонованих посад. Разом з цим, ОСОБА_1 у найкоротший розумний термін та у межах встановленого терміну до звільнення 20.05.2025 (з урахуванням періоду перебування у щорічній основній відпустці з 17 березня 2025 року по 30 березня 2025 року), 16.05.2025 подав директору ТУ ДБР у м. Полтаві Маньковському Д. В. рапорт про переведення у зв`язку із організаційно-штатними заходами на запропоновану посаду старшого оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві, який не був розглянутий, що слугувало підставою для повторного звернення 19.05.2025.

Водночас, не зважаючи на те, що позивач погоджувався на переведення на нижчу посаду, 19 травня 2025 року відповідач протиправно звільнив його з посади начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування Наказом № 85-о/дск та зарахував у розпорядження керівника з 20.05.2025 по 20.07.2025, а на посаду, на яку ОСОБА_1 погоджувався, оголосив конкурс.

Наполягав, що вищевказані дії свідчать про вчинення відповідачем психологічного мобінгу позивача у вигляді припинення його кар`єрних зростань на службі, приниження авторитету серед підлеглих, з якими він має приймати участь у конкурсі, не зважаючи на те, що був керівником для них і має вищий кваліфікаційний рівень.

Стверджував, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки надана 20.05.2025 позивачу відмова у задоволенні рапорту про переведення без конкурсу, у зв`язку із оголошенням конкурсу, який фактично розпочався лише 20.05.2025 о 00:00 год. (дата та час публікації про оголошення конкурсу), є протиправною.

Також зауважив, що судом першої інстанції взагалі не досліджувалась безпідставно складена відповідачем негативна службова характеристика ОСОБА_1 , зміст якої суперечить обставинам того, що позивач не має жодних дисциплінарних стягнень та скарг, атестацію на відповідність займаній посаді не проходив. При цьому, його підлеглі отримували премії і надбавки за належну роботу відділу і до них не застосовувалися стягнення. Будь-яких заяв на нього від підлеглих не надходило.

Враховуючи вищевикладене, стверджував, що дії відповідача є не просто окремими порушеннями закону, а комплексом взаємопов`язаних, умисних дій, спрямованих на систематичне приниження ділової репутації та створення ворожого середовища, що повністю відповідає правовому визначенню мобінгу (цькування), а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки не враховують кумулятивного ефекту та часової тривалості доведених позивачем фактів, які у сукупності чітко свідчать про наявність у відповідача умислу на цькування (мобінг) ОСОБА_1 .

У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, відповідач вважав її необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог - законним, обґрунтованим та таким, що прийняте із додержанням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, просив суд, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 у справі № 440/10498/25 про відмову у задоволенні позовних вимог без змін.

В обґрунтування відзиву зазначив, що відповідно до приписів Інструкції № 248 надбавка за специфічні умови проходження служби в ДБР є додатковою щомісячною виплатою, а не основною, як помилково зазначає позивач, при цьому її відсотковий розмір може варіюватись від 0% до 100% та встановлюється у конкретному розмірі особистим рішенням керівника про виплату додаткового виду грошового забезпечення в залежності від оцінки особистого вкладу працівника у загальний результат роботи органу.

Наголосив, що призначення або позбавлення особи зазначеної вище надбавки не є заходом дисциплінарної відповідальності, а вважається суто управлінським рішенням, яке переслідує виховну мету, підвищує зацікавленість працівника у результатах своєї роботи, підвищує виконавську дисципліну.

З урахуванням вищевикладеного стверджував, що розмір надбавки за специфічні умови проходження служби ОСОБА_1 встановлювався на розсуд його безпосереднього керівника (у даному випадку директора ТУ ДБР у м. Полтаві) з урахуванням наведених у пункті 4 розділу ІІ Інструкції № 348 критеріїв та за наслідками оцінки «кількісних» і «якісних» результатів його діяльності за відповідний період.

При цьому, вважав за необхідне зазначити, що за кошторисом ТУ ДБР у м. Полтаві на 2024 рік видатки на виплату надбавки за специфічні умови проходження служби в ДБР складали лише 2% загального фонду оплати праці, а на 2025 рік така надбавка взагалі не передбачена. Разом з цим, упродовж періоду з лютого 2024 року по квітень 2025 року ОСОБА_1 кожного місяця отримував премію у її максимально можливому розмірі (30%), що спростовує його доводи про систематичне допущення ТУ ДБР у м. Полтаві дискримінаційних дій по відношенню до нього, у тому числі з питань оплати праці.

З огляду на вищевикладене вважав обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність у спірних правовідносинах обставин вчинення ТУ ДБР у м. Полтаві економічного тиску відносно ОСОБА_1 у формі встановлення надбавки за специфічні умови проходження служби на рівні 0 %.

Крім того, зазначив, що скорочення посади начальника ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві, яку обіймав ОСОБА_1 , зумовлене об`єктивними обставинами, а не особистим неприязним ставленням керівництва ТУ ДБР у м. Полтаві до ОСОБА_1 . Так, рішення про скорочення штату осіб рядового і начальницького складу у даному випадку приймалось не ТУ ДБР у м. Полтаві, а ДБР (наказ ДБР від 12.03.2025 № 75дск), що виключає підстави вважати організаційно-штатні зміни формою психологічного тиску ТУ ДБР у м. Полтаві на позивача.

Стверджував, що на виконання вимог Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року № 794-VIII (далі Закон № 794-VIII) та «Положення про проходження служби особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743, (далі Положення № 743), ОСОБА_1 було запропоновано усі наявні в ТУ ДБР у м. Полтаві вакантні посади, що відповідали його досвіду роботи, освітньому рівню, стану здоров`я та професійній компетентності, зокрема, вакантні у період з 19.03.2025 по 19.05.2025 посади оперуповноваженого Першого оперативного відділу ТУ ДБР у м. Полтаві, оперуповноваженого Третього оперативного відділу ТУ ДБР у м. Полтаві, старшого оперуповноваженого ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві та оперуповноваженого ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві. Однак, упродовж майже двомісячного строку після ознайомлення із попередженням про наступне вивільнення ОСОБА_1 не висловив наміру продовжити службу в ТУ ДБР у м. Полтаві, як, власне, і не подавав жодної скарги про створення перешкод у подальшому його працевлаштуванні.

Зауважив, що ОСОБА_1 звернувся до директора ТУ ДБР у м. Полтаві з рапортом про переведення на нижчу посаду старшого оперуповноваженого ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві лише 19.05.2025 (тобто в останній день перебування на посаді начальника ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві), яка станом на 19.05.2025 вже не мала статусу вакантної у зв`язку з оголошеним конкурсом на її заміщення.

Зауважив, що після зарахування позивача у розпорядження керівника ТУ ДБР у м. Полтаві з 20.05.2025, ОСОБА_1 продовжував проходити службу в ТУ ДБР у м. Полтаві, контракт від 12.04.2021 № 72 не розривався, а трудові правовідносини між ОСОБА_1 та ТУ ДБР у м. Полтаві не припинялись, що свідчить про необґрунтованість тверджень позивача про порушення його трудових прав.

З огляду на викладене, наполягав, що апелянт не навів жодного нормативного та документального підтвердження фактам допущення відносно нього економічного та психологічного тиску з боку ТУ ДБР у м. Полтаві, а також тим обставинам, що окремі дії, рішення чи бездіяльність відповідача не відповідають закріпленим у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

У судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги апеляційної скарги з підстав та мотивів, викладених в останній, та просила суд апеляційної інстанції їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти вимог апеляційної скарги з огляду на наведені у відзиві на апеляційну скаргу доводи, просила суд апеляційної інстанції відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 14.04.2021 по 19.05.2025 перебував на посаді начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві.

Наказом ДБР від 01.01.2025 № 8дск затверджено та введено в дію з 01.01.2025 штатний розпис ТУ ДБР у м. Полтаві на 2025 рік.

Наказом ДБР від 12.03.2025 № 75 дск затверджено зміни до штатного розпису ТУ ДБР у м. Полтаві на 2025 рік № 2, що введений в дію з 20.05.2025 та за яким посаду начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування з граничним спеціальним званням «підполковник ДБР» виведено та введено до штату ТУ ДБР у м. Полтаві посаду начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування з граничним спеціальним званням «полковник ДБР».

Таким чином, посаду начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві (підполковника ДБР) було скорочено.

У зв`язку зі скороченням посади начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування, внаслідок організаційно-штатних змін, ОСОБА_1 19.03.2025 вручено попередження про наступне звільнення зі служби та запропоновано вакантні посади для подальшого проходження служби.

У період з 19.03.2025 по 19.05.2025 в ТУ ДБР у м. Полтаві були наявні вакантні посади: оперуповноваженого Першого оперативного відділу ДБР у м. Полтаві, оперуповноваженого Третього оперативного відділу ТУ ДБР у м. Полтаві, старшого оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві та оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві.

Наказом ДБР від 19.05.2025 № 255 на запропоновані 19.03.2025 ОСОБА_1 вакантні посади ДБР оголошено конкурс.

ОСОБА_1 19.05.2025 звернувся до директора ТУ ДБР у м Полтаві з рапортом про переведення його на посаду старшого оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві.

Директором ТУ ДБР у м. Полтаві відмовлено у переведенні на посаду старшого оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві, оскільки на цю посаду вже оголошений конкурс.

Наказом ТУ ДБР у м. Полтаві від 19.05.2025 № 85-О/ДСК ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві з 19.05.2025 із зарахуванням його у розпорядження директора ТУ ДБР у м. Полтаві з 20.05.2025 до 20.07.2025 для подальшого використання на службі.

Позивач, вважаючи, що на нього здійснюється психологічний тиск, шляхом вчинення дій спрямованих на звільнення зі служби в ДБР, а також економічний тиск з грудня 2023 року, який проявлявся у формі невиплати йому надбавки за специфічні умови проходження служби, що є проявом мобінгу, звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності позивачем обставин вчинення ТУ ДБР у м. Полтаві дій з ознаками мобінгу (цькування), оскільки звільнення позивача з посади начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР ум. Полтаві у зв`язку із скороченням вказаної посади, за умови попередження ОСОБА_1 про звільнення за два місяці з пропозицією зайняти вакантні в ТУ ДБР у м. Полтаві посади, не може свідчити про вчинення відповідачем психологічного тиску на позивача.

З огляду на те, що позивачем не оскаржувався розмір встановленої на розсуд його безпосереднього керівника з грудня 2023 року по квітень 2025 року надбавки за специфічні умови проходження служби, суд відхилив доводи ОСОБА_1 про наявність економічного тиску на нього з боку відповідача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини у цій справі склались внаслідок проведення відповідачем організаційно-штатних змін в ТУ ДБР у м. Полтаві, за наслідками яких була скорочена посада, яку займав позивач, та не переведення останнього за його рапортом без конкурсу на існуючу вакантну посаду за наявності його згоди, а також невиплати ОСОБА_1 з грудня 2023 року доплати за специфічні умови проходження служби, що, на переконання позивача, спрямовано на приниження його честі і гідності та містить ознаки мобінгу.

Колегія суддів зазначає, що з 11.12.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)» від 16 листопада 2022 року № 2759-IX (далі Закон № 2759-ІХ), згідно з яким були внесені зміни до низки нормативно-правових актів, зокрема до Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), Закону України «Про колективні договори», визначено поняття мобінгу, врегульовано питання щодо захисту прав учасників трудових правовідносин від мобінгу, а також визначено механізми його протидії.

Відповідно до приписів статті 2-2 КЗпП України мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.

Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є:

створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги);

безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця);

нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту;

нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації;

безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень);

необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.

Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).

Вчинення мобінгу (цькування) заборонено.

Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.

Крім того, у статті 5-1 КЗпП України доповнено гарантії забезпечення права на працю та викладено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від мобінгу (цькування), дискримінації, упередженого ставлення у сфері праці, захист честі та гідності працівника під час здійснення ним трудової діяльності, а також забезпечення особам, які зазнали таких дій та/або бездіяльності, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення (без припинення працівником трудової діяльності на період розгляду скарги, провадження у справі), а також відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок таких дій та/або бездіяльності, на підставі судового рішення, що набрало законної сили.

Системний аналіз вказаних норм КЗпП України свідчить про те, що гарантією забезпечення права працездатних громадян України на працю є те що, особа, яка зазнала дій/бездіяльності, що містять ознаки мобінгу, має право на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення. Водночас на період розгляду відповідної заяви працівник продовжує виконувати свою трудову функцію.

Колегія суддів зазначає, що нормами статті 19 КАС України не віднесено розгляд спорів про визнання фактів мобінгом до юрисдикції адміністративних судів, проте, враховуючи вищевказані норми КЗпП України та можливість оскарження дій суб`єкта владних повноважень під час проходження публічної служби, заявлений позивачем позов (враховуючи предмет та підстави), можливий у контексті розгляду спору щодо вчинення відповідачем певних протиправних дій.

Колегією суддів встановлено, що в якості прояву мобінгу (психологічного та економічного) відносно позивача, останній вказує на скорочення посади, яку він займав до проведення відповідачем організаційно-штатних змін в ТУ ДБР у м. Полтаві, не переведення його на запропоновану раніше посаду через оголошений наказом ДБР від 19.05.2025 № 255 конкурс, а також встановлення ОСОБА_1 з грудня 2023 року доплати за специфічні умови проходження служби на рівні 0%, що спрямовано на приниження його честі і гідності та містить ознаки мобінгу.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Водночас, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.07.2024 у справі № 932/4759/21.

Колегією суддів встановлено, що наказом Державного бюро розслідувань від 12.03.2025 № 75дск (далі Наказ № 75дск) затверджено зміни до штатного розпису ТУ ДБР у м. Полтаві на 2025 рік № 2, що вводились у дію з 20.05.2025, за якими посаду начальника ВАЗОЧ з граничним спеціальним званням «підполковник ДБР» виведено та введено до штату ТУ ДБР у м. Полтаві посаду начальника ВАЗОЧ з граничним спеціальним званням «полковник ДБР».

Тобто, посада начальника ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві (підполковника ДБР) зазнала скорочення з 20.05.2025.

Наявним в матеріалах справи витягом з попередження про наступне звільнення підтверджено та не заперечується позивачем, що 19.03.2025 відповідач, у зв`язку із скороченням посади начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР ум. Полтаві з граничним спеціальним званням «підполковник ДБР», запропонував ОСОБА_1 вакантні посади, що відповідали його досвіду роботи, освітньому рівню, стану здоров`я та професійній компетентності, зокрема, оперуповноваженого Першого оперативного відділу ТУ ДБР у м. Полтаві, оперуповноваженого Третього оперативного відділу ТУ ДБР у м. Полтаві, старшого оперуповноваженого ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві та оперуповноваженого ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві.

Однак, упродовж майже двомісячного строку після ознайомлення із попередженням про наступне вивільнення ОСОБА_1 не висловив наміру продовжити службу в ТУ ДБР у м. Полтаві, як, власне, не подавав жодної скарги про створення перешкод у подальшому його працевлаштуванні.

Твердження апелянта про те, що директором ТУ ДБР у м. Полтаві фактично не розглянуто первинний рапорт ОСОБА_1 від 16.05.2025 про переведення на посаду старшого оперуповноваженого ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві без обов`язкового проведення конкурсу, колегія суддів вважає недоведеним, оскільки факт подання ОСОБА_1 рапорту раніше 19.05.2025 не підтверджений жодними доказами.

Наявний у матеріалах справи власноручно написаний рапорт на ім`я директора ТУ ДБР у м. Полтаві, який датований 16.05.2025, не містить жодної відмітки про його реєстрацію у відповідному підрозділі, що відповідальний за документообіг в ТУ ДБР у м. Полтаві з передачею його на розгляд керівника управління. А відтак, не є належним доказом звернення позивача з відповідним рапортом саме 16.05.2025.

За таких обставин, посилання ОСОБА_1 на умисне зволікання керівництва ТУ ДБР у м. Полтаві з розглядом його рапорту від 16.05.2025 чи ігнорування такого не знайшло свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Натомість, наявним у матеріалах справи рапортом ОСОБА_1 від 19.05.2025 підтверджено, що звернення до директора ТУ ДБР у м. Полтаві з рапортом про переведення на нижчу посаду старшого оперуповноваженого ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві відбулося лише 19.05.2025 (тобто в останній день перебування на посаді начальника ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві), яка станом на 19.05.2025 вже не мала статусу вакантної, оскільки наказом ДБР від 19.05.2025 № 255 на запропоновані 19.03.2025 ОСОБА_1 вакантні посади оголошено конкурс, а відтак саме із зазначеної дати ці посади могли бути заміщені виключно за результатами проведеного конкурсу.

Як вбачається з приписів розділу 2 Порядку проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників ДБР, затвердженого наказом ДБР від 24.01.2020 № 22, (далі Порядок № 22) рішення щодо оголошення Конкурсу на зайняття вакантної посади або на посаду на період заміщення тимчасово відсутнього працівника, за яким зберігається посада, приймається на підставі подання керівника самостійного структурного підрозділу (директора територіального управління), погодженого керівником кадрового підрозділу та першим заступником чи заступником Директора ДБР відповідно до розподілу обов`язків, або з власної ініціативи Директора ДБР. До завершення Конкурсу забороняється призначати інших осіб на посади, на які він оголошений.

Колегія суддів зауважує, що чинне законодавство України не передбачає надання привілеїв позивачу у вигляді не проведення конкурсу при призначенні на посаду в органах ДБР якщо конкурс на таку вже оголошено.

З огляду на приписи вказаної норми права, та оголошення конкурсу на час звернення позивача з рапортом про переведення на нижчу посаду старшого оперуповноваженого ВАЗОЧ ТУ ДБР у м. Полтаві, директор ТУ ДБР у м. Полтаві об`єктивно був позбавлений можливості перевести ОСОБА_1 на відповідну посаду та цілком обґрунтовано відмовив у задоволенні його рапорту.

Колегія суддів враховує, що рішення про скорочення штату осіб рядового і начальницького складу у даному випадку приймалось не ТУ ДБР у м. Полтаві (відповідачем) а центральним органом - ДБР (наказ ДБР від 12.03.2025 № 75дск), а тому звільнення позивача з посади начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві у зв`язку із скороченням посади начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Полтаві з граничним спеціальним званням «підполковник ДБР», про яке його було попереджено 19.03.2023 за два місяці перед звільненням із запропонуванням вакантних у ТУ ДБР у м. Полтаві посад, не може свідчити про вчинення відповідачем психологічного тиску на позивача.

Доводи позивача про допущення ТУ ДБР у м. Полтаві психологічного тиску у формі складення на ім`я ОСОБА_1 негативної службової характеристики, є неприйнятними, оскільки службова характеристика є носієм оціночної інформації щодо службової діяльності окремої особи рядового та начальницького складу, формування якої належить до виключної компетенції безпосереднього керівника такої особи, а тому, оцінка керівником працівника за результатами роботи останнього не може вважатись формою психологічного тиску, так як прямо залежить від ставлення працівника до роботи та ефективності виконуваних ним завдань.

Надаючи оцінку доводам позивача про наявність економічного тиску на нього з боку відповідача, що виразився у невиплаті йому надбавки за специфічні умови проходження служби, колегія суддів зазначає таке.

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу центрального апарату, територіальних управлінь, спеціальних підрозділів, навчальних закладів та науково-дослідних установ ДБР, порядок та умови його виплати визначений Інструкцією № 348.

Пунктом 6 розділу І Інструкції № 348 визначено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань передбачає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: доплата за службу у нічний час, надбавки (за безперервний стаж на шифрувальній роботі, за специфічні умови проходження служби в Державному бюро розслідувань, виконання функцій державного експерта з питань таємниць), премія.

За приписами пункту 4 розділу ІІ Інструкції № 348 надбавка за специфічні умови проходження служби в Державному бюро розслідувань особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань установлюється на підставі та відповідно до частин першої і другої статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Закону України «Про Національну поліцію» у розмірах, визначених згідно з абзацом третім підпункту 1 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015 № 988.

Надбавка за специфічні умови проходження служби в Державному бюро розслідувань особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань установлюється в розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за спеціальне звання та доплати за вислугу років.

Розмір надбавки за специфічні умови проходження служби в Державному бюро розслідувань встановлюється керівником органу Державного бюро розслідувань кожній особі рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань індивідуально залежно від специфіки умов проходження служби, а також з урахуванням: успішного виконання повноважень, якості, складності, обсягу та важливості виконуваних завдань, залучення до розробки проєктів нормативно-правових актів тощо, на підставі мотивованого подання безпосереднього керівника особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, погодженого керівником фінансового підрозділу (у частині наявності фонду грошового забезпечення) та першим заступником або заступником керівника органу Державного бюро розслідувань відповідно до розподілу обов`язків, про що видається наказ органу Державного бюро розслідувань, підготовлений кадровим підрозділом.

З аналізу вищенаведеного вбачається, що надбавка за специфічні умови проходження служби в ДБР є додатковою щомісячною виплатою, яка може встановлюватись у розмірі від 0% до 100 % на підставі відповідного подання безпосереднього керівника особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань з урахуванням критеріїв для її встановлення. Тобто, заохочувальний, стимулюючий характер надбавки за специфічні умови проходження служби, як складової грошового забезпечення передбачає, що керівництво може диференціювати її розмір, зокрема (але не виключно) з урахуванням якості та обсягу виконаних завдань.

Отже, розмір надбавки за специфічні умови проходження служби ОСОБА_1 (0%) встановлювався позивачу з грудня 2023 року по квітень 2025 року на розсуд його безпосереднього керівника (у даному випадку директора ТУ ДБР у м. Полтаві) з урахуванням наведених у пункті 4 розділу ІІ Інструкції № 348 критеріїв та за наслідками оцінки «кількісних» і «якісних» результатів його діяльності за відповідний період.

При цьому, починаючи з грудня 2023 року ОСОБА_1 жодного разу не ставив під сумнів повноту виплати грошового забезпечення (з урахуванням усіх надбавок), не звертався зі скаргами до керівництва з цього приводу чи з позовними заявами до суду про поновлення, як він вважає, порушеного права на отримання вказаної надбавки, як власне не оскаржував дії чи бездіяльність ТУ ДБР у м. Полтаві з цього приводу.

Окремо слід зазначити, що наявні у матеріалах справи подання на встановлення надбавки за специфічні умови проходження служби ДБР працівникам Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування за березень 2024 року, вересень 2024 року, квітень 2025 року та лютий 2025 року (том 2 а.с. 26, 33, 24, 20 відповідно) за підписом начальника ВАЗОЧ ОСОБА_1 свідчать про те, що у вказані місяці працівникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також встановлювався розмір надбавки за специфічні умови проходження служби у ДБР 0%.

Тобто, позивач, як керівник одного з підрозділів ТУ ДБР у м. Полтаві, також встановлював своїм підлеглим надбавку за специфічні умови проходження служби на рівні 0%.

З огляду на викладене, цілком очевидним є те, що не лише позивачу, а й деяким іншим працівниками ТУ ДБР у м. Полтаві, упродовж періоду з грудня 2023 року по квітень 2025 року встановлювалась надбавка за специфічні умови проходження служби у розмірі 0% за відповідним поданням позивача.

Не спростовуються позивачем і обставини отримання ним упродовж періоду з лютого 2024 року по квітень 2025 року кожного місяця премії у її максимально можливому розмірі (30%), що свідчить про наявність обґрунтованого сумніву щодо його тверджень про вчинення ТУ ДБР у м. Полтаві по відношенню до нього дискримінаційних дій або допущення економічного тиску, направленого на створення умов для його звільнення з посади.

Колегія суддів зауважує, що не будь-яка конфліктна чи дискомфортна ситуація у трудовому колективі може вважатися мобінгом, а лише та, яка має чіткі ознаки умисного психологічного або економічного тиску, вчинюваного систематично, з конкретною метою, та проявляється у формах, прямо визначених у законі.

Форма таких дій може бути різноманітною, проте, обов`язковими для встановлення факту допущення мобінгу є: фактичне вчинення або допущення таких дій/бездіяльності конкретною особою або групою осіб; їх тривалий та повторюваний характер; наявність умислу і спрямованості на приниження, тиск, або створення негативного трудового середовища; а також прояви психологічного чи економічного тиску в одній або кількох передбачених законом формах (погрози, ізоляція, дискримінація в оплаті, необґрунтоване навантаження тощо).

Тобто, ознакою мобінгу є систематичність та умисність дій або бездіяльності роботодавця, групи працівників чи окремих працівників. Крім того, вчинення економічного тиску/мобінгу повинно полягати у конкретних діях або бездіяльності, що носять економічний характер або призводять до негативних економічних наслідків, тобто повинні бути вимірюваними.

Проте, обставин, які б підтверджували систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу позивача та були спрямовані на приниження честі та гідності ОСОБА_1 , його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення з ним трудових прав та обов`язків, передбачених статтею 2-2 КЗпП України, за наявності яких судом могло бути беззаперечно встановлено факти мобінгу відносно позивача, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Разом з цим, відповідно до імперативних приписів статті 2-2 КЗпП вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи ОСОБА_1 про вчинення відповідачем на нього психологічного та економічного тиску, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки носять характер припущень, об`єктивно не підтверджені, у зв`язку з чим, відсутні правові підстави вважати, що у позивача існували обмеження прав і свобод, які б виразилися саме в цькуванні (мобінгу).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огялду на вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що покладені в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 по справі № 440/10498/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено та підписано 29.01.2026 року.