Справа № 620/3784/25
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2026-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3784/25 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Файдюка В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача №39 від 13.01.2025 щодо незарахування в її страховий стаж періоду роботи в Державному підприємстві «Дмитрівський цегельний завод» з 09.03.2001 по 31.12.2003;

- зобов`язати відповідача зарахувати до її страхового стажу період роботи в Державному підприємстві «Дмитрівський цегельний завод» з 09.03.2001 по 31.12.2003 та повторно розглянути її заяву про призначення пенсії за віком від 07.01.2025, з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно не враховано до страхового стажу період роботи з 09.03.2001 по 31.12.2003 в Державному підприємстві Дмитрівський цегельний завод.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.

Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, аргументи та доводи сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 07.01.2025 по досягненню 60-ти років позивач звернулась із заявою про призначення пенсії за віком.

Вказану заяву розглянуто за екстериторіальним принципом ГУПФУ в Донецькій області та прийнято рішення від 13.01.2025 №39, яким відмовлено позивачці в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України №1058, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, зазначено, що право на пенсійну виплату позивач набуде по досягненню 65-річного ріку з 28.11.2029 (а.с. 13).

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Правовідносини, які виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регламентуються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII), а також Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Складові періоди страхового стажу визначені статтею 24 Закону №1058-IV, відповідно до положень якої страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа перебувала у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та за який щомісяця сплачувалися страхові внески у розмірі не меншому, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Обчислення страхового стажу здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України згідно з вимогами зазначеного Закону на підставі даних, що містяться у системі персоніфікованого обліку. Що стосується періодів до запровадження персоніфікованого обліку, страховий стаж визначається на підставі документів та в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до набрання чинності цим Законом, а також за даними, внесеними до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на підставі таких документів (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, які до набрання чинності цим Законом зараховувалися до стажу роботи для призначення пенсії, включаються до страхового стажу в порядку та на умовах, визначених законодавством, що діяло раніше, за винятком випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

Згідно з вимогами статті 26 Закону №1058-IV право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60-річного віку за наявності страхового стажу не менше 15 років станом на 31 грудня 2017 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 років мають особи за умови наявності страхового стажу у період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року в обсязі від 19 до 29 років.

Відповідно до статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується трудова діяльність, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах незалежно від форми власності та господарювання, а також робота на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру, тривалості роботи та перерв у ній.

Як визначено статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

На виконання вимог статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка. За її відсутності або за відсутності необхідних записів стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби чи навчання, а також архівними установами. У випадку, коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Згідно з пунктом 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки або у разі наявності в ній неправильних чи неточних записів про періоди роботи, для підтвердження стажу приймаються дані з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також довідки чи виписки, сформовані на підставі інформації з автоматизованих або інформаційно-комунікаційних систем підприємств, установ і організацій, накази, особові рахунки, платіжні відомості щодо виплати заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори та угоди з відмітками про їх виконання, а також інші документи, які містять відомості про відповідні періоди роботи.

Пунктом 17 Порядку №637 передбачено, що у разі відсутності документів про стаж роботи та неможливості їх отримання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями, стаж роботи, що дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які працювали разом із заявником на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі.

У разі відсутності документів про стаж роботи та неможливості їх отримання внаслідок ліквідації підприємства, установи чи організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж зазначені у пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж визначається на підставі показань щонайменше двох свідків, які працювали разом із заявником на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі та мають документи, що підтверджують їхню роботу за відповідний період (пункт 18 Порядку №637).

Аналіз наведених правових норм свідчить, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж роботи. Водночас у разі відсутності необхідних записів або наявності в них неточностей для підтвердження стажу можуть використовуватися додаткові докази, визначені пунктом 3 Порядку №637, а за відсутності таких документів або архівних даних - показання не менше двох свідків, які перебували з заявником у трудових відносинах.

У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 містяться, зокрема, такі відомості про трудову діяльність: з 09.03.2001 по 31.12.2003 вона працювала на посаді кухаря у Державному підприємстві «Дмитрівський цегельний завод» (а.с. 12).

Зазначені записи є належним доказом підтвердження відповідного стажу для цілей призначення пенсії.

Згідно з пунктом 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом, що підтверджує трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності або у фізичних осіб понад п`ять днів, у тому числі на співвласників підприємств, членів селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови їх участі в системі державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання відповідного наказу (розпорядження), але не пізніше ніж у тижневий строк, а у разі звільнення - у день звільнення, і повинні повністю відповідати тексту наказу. Дати в записах зазначаються арабськими цифрами.

Записи у трудовій книжці виконуються акуратно кульковою ручкою або пером чорного, синього чи фіолетового кольору та засвідчуються печаткою у разі звільнення, а також при внесенні відомостей про нагороди та заохочення.

У графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок зазначається повне найменування підприємства. Після цього у графі 1 проставляється порядковий номер запису, у графі 2 - дата прийняття на роботу, а у графі 3 зазначається інформація про прийняття або призначення до відповідного підрозділу із зазначенням професії, посади та присвоєного розряду. Переведення працівника на іншу постійну роботу на тому самому підприємстві оформлюється у такому ж порядку, що й прийняття на роботу (пункт 2.14 Інструкції №58).

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу та нагороди, внесені за період роботи на підприємстві, засвідчуються підписом керівника або уповноваженої особи та печаткою підприємства чи відділу кадрів.

Записи у трудовій книжці позивача щодо спірного періоду виконані з дотриманням вимог Інструкції №58.

З урахуванням наведеного, період роботи позивача з 09.03.2001 по 31.12.2003 у Державному підприємстві «Дмитрівський цегельний завод» підлягає зарахуванню до її страхового стажу.

Беручи до уваги викладене, а також положення Порядку №22-1 і зважаючи на те, що відповідачем не було здійснено перерахунок страхового стажу позивача з урахуванням спірного періоду, суд доходить висновку про необхідність зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача від 07.01.2025.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно з частиною першою статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рушення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

В.В. Файдюк