Справа № 400/2003/24
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 р.м. ОдесаСправа № 400/2003/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Кравченка К.В. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

представників: апелянта/відповідача Єремєєва С.О. (поза межами суду), позивача Лушникова В.П. (в залі суду),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року (суддя Брагар В.С., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 03.11.2025) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Н-СІТІ" до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування наказу та податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

04.03.2024 до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Н-СІТІ" до Головного управління ДПС у Миколаївській області, у якому позивач просив суд:

визнати незаконним та скасувати Наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Н-СІТІ» №004-П від 13.09.2023р.;

визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області №701 та №701 від 24.11.2023р;

визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 24.11.2023 №701 в частині збільшення грошового зобов`язання за платежами: податок на прибуток в сумі 2 435 240 грн., штрафні санкції в сумі 627 132,75грн.;

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області від 24.11.2023 р. №701 та №701.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області від 24.11.2023 №701 в частині збільшення грошового зобов`язання за платежами: податок на прибуток в сумі 2 435 240 грн., штрафні санкції в сумі 627 132,75грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, 54005 ідентифікаційний код 44104027) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-СІТІ» (вул. Якова Гніздовського, 1, оф. 610, м. Київ, 02094, ідентифікаційний код 36349491) судовий збір в розмірі 24 224,00 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв,54005 ідентифікаційний код 44104027) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-СІТІ» (вул. Якова Гніздовського, 1, оф.610, м. Київ, 02094, ідентифікаційний код 36349491) витрати на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням в частині задоволення позовних вимог відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування усіх обставин справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апелянт наполягає на правомірності оспорюваних ППР. Доводи апеляційної скарги дублюють відзив на позову заяву, без аналізу висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні, та ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги порушення позивачем податкового законодавства, які встановлені у висновках акту перевірки, що стали підставою для прийняття оспорюваних у даній справі ППР, та у якому зазначено про порушення позивачем п. 44.1, п. 44.3, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п. 14 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 Основні засоби» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.05.2000 за №288/4509, п. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №15 «Дохід» затвердженого Міністерством фінансів України від 14.12.1999 №860/4153 (із змінами), ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 2 717 148 грн; п. 44.1, п. 44.3, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85, п.188.1. ст.188, пп. 192.1.2. п. 192.1 ст. 192, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, в результаті чого встановлено завищення від`ємного значення податку на додану вартість всього в загальній сумі 8 049 грн та занижено податку на додану вартість в загальній сумі 2 919 141 грн; п. 201.8, п. 201.10 ст. 201 ПК України, в частині не здійснення реєстрації податкових накладних на загальну суму 234 838 грн., в т.ч. за січень 2021 на суму 16 грн., лютий 2021 на суму 1 036 грн., березень 2021 на суму 193 грн., квітень 2021 на суму 2888 грн., травень 2021 на суму 13 670 грн., червень 2021 на суму 4752 грн., липень 2021 на суму 6044 грн., серпень 2021 на суму 2763 грн., вересень 2021 на суму 1182 грн., жовтень 2021 на суму 7086 грн., листопад 2021 на суму 2025грн., грудень 2021 на суму 1247 грн., січень 2022 на суму 4009 грн., лютий 2022 на суму 12870грн., березень 2022 на суму 255 грн., квітень 2022 на суму 633 грн., травень 2022 на суму 1392грн., червень 2022 на суму 6918 грн., липень 2022 на суму 107 119 грн., серпень 2022 на суму 30105 грн., вересень 2022 на суму 6 403 грн., жовтень 2022 на суму 7 061 грн., листопад 2022 на суму 2009 грн., грудень 2022 на суму 1 228 грн., січень 2023 на суму 1 312 грн., лютий 2023 на суму 1591 грн., березень 2023 на суму 982 грн., квітень 2023 на суму 2 546 грн., травень 2023 на суму 5232 грн., червень 2023 на суму 271 грн; п. 44.6, ст..44, п. 85.2 ст. 85 ПК України, в результаті не забезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Н-СІТІ" зареєстроване в якості юридичної особи. Основним видом діяльності є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом i подібними продуктами (КВЕД 46_71).

На підставі наказу Головного управління ДПС у Миколаївській області «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Н-СІТІ» №004-П від 13.09.2023р. (далі - Наказ) податковим органом у період з 27.09.2023 року по 17.10.2023 року було поведено перевірку з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017р. по 30.06.2023р.

За результатами перевірки позивача відповідачем було складено акт перевірки від 24.10.2023 №9871/14-29-07 01/36349491 (далі - Акт) та встановлені порушення:

- п. 44.1, п. 44.3, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п. 14 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 Основні засоби» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.05.2000 за №288/4509, п. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №15 «Дохід» затвердженого Міністерством фінансів України від 14.12.1999 №860/4153 (із змінами), ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 2 717 148 грн;

- п. 44.1, п. 44.3, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85, п. 188.1. ст. 188, пп. 192.1.2. п. 192.1 ст. 192, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, в результаті чого встановлено завищення від`ємного значення податку на додану вартість всього в загальній сумі 8 049 грн та занижено податку на додану вартість в загальній сумі 2 919 141 грн;

- п. 201.8, п. 201.10 ст. 201 ПК України, в частині не здійснення реєстрації податкових накладних на загальну суму 234 838 грн., в т.ч. за січень 2021 на суму 16 грн., лютий 2021 на суму 1 036 грн., березень 2021 на суму 193 грн., квітень 2021 на суму 2888 грн., травень 2021 на суму 13 670 грн., червень 2021 на суму 4752 грн., липень 2021 на суму 6044 грн., серпень 2021 на суму 2763 грн., вересень 2021 на суму 1182 грн., жовтень 2021 на суму 7086 грн., листопад 2021 на суму 2025грн., грудень 2021 на суму 1247 грн., січень 2022 на суму 4009 грн., лютий 2022 на суму 12870грн., березень 2022 на суму 255 грн., квітень 2022 на суму 633 грн., травень 2022 на суму 1392грн., червень 2022 на суму 6918 грн., липень 2022 на суму 107 119 грн., серпень 2022 на суму 30105 грн., вересень 2022 на суму 6 403 грн., жовтень 2022 на суму 7 061 грн., листопад 2022 на суму 2009 грн., грудень 2022 на суму 1 228 грн., січень 2023 на суму 1 312 грн., лютий 2023 на суму 1591 грн., березень 2023 на суму 982 грн., квітень 2023 на суму 2 546 грн., травень 2023 на суму 5232 грн., червень 2023 на суму 271 грн;

- п. 44.6, ст. 44, п. 85.2 ст. 85 ПК України, в результаті не забезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів.

ТОВ «Н-СІТІ», не погодившись з висновками акту, подало на адресу відповідача заперечення від 7.11.2023 року №20231107-1, за результатами розгляду якого змін не внесено, про що повідомлялось позивача листом від 21.11.2023 №25379/6/14-29-07-01-02.

На підставі висновків акту відповідачем прийнято ППР:

- форми «Р» №701, яким визначено грошове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 3 394 948,75 грн., в т.ч. за основним платежем 2 717 148,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 677 800,75 грн;

- форми «Р» №701, яким визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 3 648 926,25 грн., в т.ч. за основним платежем 2 919 141,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 729 785,25 грн;

- форми «В4» №701, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 8049 грн;

- форми «ПН» №701, яким нараховано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за відсутність реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних на 0 грн;

- форми «ПС» №701, яким застосовано штрафну санкцію у зв`язку з ненаданням до перевірки документів у сумі 1020,00 грн.

Позивач не погодившись з Актом та ППР подав скаргу до ДПС, за результатами розгляду якої ДПС України прийнято рішення від 06.02.2024 №2855/6/99-00-06-01-01-00, яким скаргу залишено без задоволення, а зазначені вище ППР без змін.

Позивач, вважаючи протиправними наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Н-СІТІ» №004-П від 13.09.2023 року, ППР від 24.11.2023 року №701, №701 та ППР №701 в частині збільшення грошового зобов`язання за платежами: податок на прибуток в сумі 2 435 240 грн., штрафні санкції в сумі 627 132,75грн., звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог товариства суд першої інстанції визнав недоведеними та необґрунтованими висновки документальної планової виїзної перевірки щодо вищезазначених порушень податкового законодавства, що стали підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень та виходив з помилковості висновків контролюючого органу про реалізацію позивачем товарів за ціною нижчою ніж ціна придбання, оскільки висновки відповідача були зроблені лише на підставі співставлення рахунків, до того ж без урахування рахунку 361 та без дослідження первинних документів, а саме банківських виписок зі сплати коштів за придбання позивачем товару у постачальників та отримання позивачем коштів за його постачання покупцям. Також суд першої інстанції зазначив про безпідставність висновку відповідача стосовно ненадання позивачем документів для перевірки та донарахування у зв`язку з цим податкових зобов`язань та штрафних санкцій (податковий кредит), оскільки позивачем було надано на підтвердження фактичного руху ТМЦ всі акцизні накладні, які містять дані видаткових накладних та містять електронні підписи платників податку, оскільки ці данні співставляються з даними контрагентів (постачальників та покупців), включаючи кількість товару, ціну, дату і дані сторін та підтверджуються ДПС при реєстрації акцизної накладної (у випадку розбіжностей в реєстрації відмовляється). Також суд дійшов висновку, що врахування відповідачем доходу у фінансовій звітності позивача та одночасне неврахування витрат при цьому не відповідає змісту та положенням чинного законодавства. Водночас, витрати позивача на закупівлю товару повністю підтвердженні первинними документами. Отже, висновки відповідача в акті здійснені з порушенням пп. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 ПК України та Національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку та без урахування первинних документів. Крім того, суд зазначив про необґрунтованість висновків контролюючого органу про проведення позивачем не поточного, а капітального ремонту, оскільки такі твердження не ґрунтуються на жодних доказах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, щодо компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, врегульовані ПК України.

Вирішуючи питання обґрунтованості висновку суду першої інстанції щодо вимог позивача про визнання протиправними та скасування ППР від 24.11.2023 року №701, №701 та №701 в частині збільшення грошового зобов`язання за платежами: податок на прибуток в сумі 2 435 240 грн., штрафні санкції в сумі 627 132,75грн, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в акті перевірки відповідач зазначив, що за період з 01.01.2021 року по 28.02.2022 року при співставленні собівартості реалізованого товару та доходу від реалізації цих товарів в розрізі окремих операцій ним встановлено реалізацію товарів за ціною нижчою ніж ціна придбання.

Згідно з підпунктом "а" пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 ПК України, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

При цьому, згідно підпунктів 14.1.191, 14.1.202 пункту 14.1. ст. 14 ПК України постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів.

Положення пункту 23.1 статті 23 ПК України передбачають, що базою оподаткування визнаються конкретні вартісні, фізичні або інші характеристики певного об`єкта оподаткування.

База оподаткування - це фізичний, вартісний чи інший характерний вираз об`єкта оподаткування, до якого застосовується податкова ставка і який використовується для визначення розміру податкового зобов`язання.

Стаття 188 ПК України встановлює порядок визначення бази оподаткування в разі постачання товарів/послуг.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. Отже, законодавством встановлено, що база оподаткування це договірна (контрактна) ціна, яка не може бути нижчою за ціну придбання відповідних товарів/ послуг.

При цьому, пунктом 192.1 статті 192 ПК України встановлено, що якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до підпункту 192.1.1 пункту 192.1 ст. 192 ПК України, якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то:

а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок;

б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв`язку з отриманням таких товарів/послуг.

Постачальник має право зменшити суму податкових зобов`язань лише після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної.

Вказаними нормами законодавцем встановлюється порядок визначення бази оподаткування в разі постачання товарів/послуг. При цьому, ним чітко встановлено нижню межу бази оподаткування ПДВ операцій із постачання товарів/послуг, придбаних платником податків - ціна придбання. А також, законодавець визначає поняття та застосовує для цілей оподаткування різні терміни «постачання», «продаж (реалізація)», «відвантаження». При цьому, «постачання» товарів включає в себе «продаж (реалізацію)», але передбачає передачу права власності на товар, а «відвантаженням» є фізична передача товару покупцю і відповідно постачання та фактичне відвантаження можуть не збігатись у часі. Тобто, наприклад, товар оплачений, але зберігається на складі продавця і фактичне його відвантаження може відбутись в інший період.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач здійснює господарську діяльність з поставки ПММ покупцям, при цьому закуповуючи його у постачальників. Продаж ПММ здійснюється позивачем на підставі договорів, за умовами яких визначено попередню оплату покупцями товару. Оплата здійснюється протягом 3-х днів з моменту отримання рахунку позивача. Відвантаження (фактична передача - заправка автотранспорту на АЗС) вже поставленого (купленого покупцями) товару проводиться по мірі виникнення потреби у покупців протягом певного часу (неділя, місяць, іноді півроку) після укладення договору постачання. Після отримання попередньої оплати товару позивач розраховує податкові зобов`язання з ПДВ відповідно до ст. 187 ПК України, декларує їх та реєструє податкові накладні. Відповідно, базою нарахування є розрахунок з ціни товару, яка була зазначена у рахунку та сплачена покупцями.

За висновком контролюючого органу, позивачем реалізовувався товар за ціною нижче придбання порівнявши в таблиці значення рахунків 902 (собівартість реалізованих товарів) та 281 (товари на складі), при цьому відповідач навів в таблиці ціну, що становить базу оподаткування та з якої розраховуються податкові зобов`язання на дату відвантаження товару, що не відповідає даті постачання (отримання попередньої оплати) позивачем.

Колегія суддів, як і суд першої інстанції, не погоджується з такою позицією ГУДПС з наступних міркувань.

Так відповідачем не було взято до уваги, що дані цих рахунків (902 «собівартість реалізованих товарів» та 281 «товари на складі»), не відображають дійсну ціну придбання та ціну поставки (базу оподаткування), оскільки відповідачем не враховано, що поставка (отримання коштів) та відвантаження товару не збігаються у часі і відповідно в ціні.

При цьому позивач після отримання попередньої оплати в рахунку 361 «розрахунки з покупцями» з дати отримання попередньої оплати відображає кредиторську заборгованість перед покупцем на вартість товару, яка і є відображенням бази оподаткування ПДВ за першою подією. Тому, для того щоб порівняти ціну придбання та ціну постачання товару, необхідно порівнювати ціну, за якою товар був придбаний, та проданий на дату постачання товару покупцю, а не на дату фактичного відвантаження, як безпідставно розрахував відповідач і проігнорував взагалі дані рахунку 361. Отже, дії відповідача суперечить положенням п. 187.1 ст. 187 ПК України.

Крім того, колегія суддів виходить із того, що ці рахунки відображають лише внутрішній бухгалтерський облік та жодним чином не впливають на податкові зобов`язання чи податковий кредит, оскільки не є первинними документами, не впливають на ціну купівлі чи продажу товару, яка відображається в первинних документах щодо руху активів позивача (видаткові накладні, виписки банку щодо оплати товару, податкові накладні).

Колегія суддів вважає слушними пояснення позивача, який вказує на те, що такого висновку податковий орган дійшов не врахувавши, що позивач, отримавши попередню оплату за товар, розраховує податкові зобов`язання з ПДВ відповідно до ст. 187 ПК України, декларує їх та складає і реєструє податкові накладні. База оподаткування, з якої розраховувались податкові зобов`язання, завжди визначалась позивачем з ціни товару, яка була зазначена у рахунку та сплачена покупцями. Ця ціна була завжди меншою від ціни, за якою закуповувалось позивачем ПММ на момент отримання від покупців попередньої оплати (першої події). При цьому, сума компенсації за товар після його постачання не була змінена сторонами договорів.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про необґрунтованість висновків контролюючого органу про реалізацію позивачем товарів за ціною нижчою ніж ціна придбання, оскільки висновки відповідача зроблені лише на підставі співставлення рахунків, до того ж без урахування рахунку 361 та без дослідження первинних документів, а саме банківських виписок зі сплати коштів за придбання позивачем товару у постачальників та отримання позивачем коштів за його постачання покупцям.

У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку, що ППР №701, яким позивачу було донараховано податкові зобов`язання за платежем податок на додану вартість на суму 2 919 141,00 грн. та застосовано штрафні санкції на суму 729 785,25грн., а також ППР №701, яке прийнято на підставі цих же висновків і яким позивача зобов`язано зареєструвати податкові накладні на суму 234 838,00 грн., є протиправними.

Також апеляційний суд вважає безпідставним висновок відповідача стосовно ненадання документів для перевірки та донарахування у зв`язку з цим податкових зобов`язань та штрафних санкцій (податковий кредит), оскільки позивачем було надано на підтвердження фактичного руху ТМЦ всі акцизні накладні, які містять дані видаткових накладних та містять електронні підписи платників податку, оскільки ці данні співставляються з даними контрагентів (постачальників та покупців), включаючи кількість товару, ціну, дату і дані сторін та підтверджуються ДПС при реєстрації акцизної накладної (у випадку розбіжностей в реєстрації відмовляється). Порядок складання та видачі акцизних накладних регламентований ст. 231 ПК України.

Слід враховувати, що абз. 3 п. 201.10 ст. 201 ПК України передбачено, що податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 01.07.2017 р. в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, для покупця таких товарів/послуг є достатньою підставою для нарахування сум податку, що належать до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Згідно з п. 201.16 ст. 201 ПК України реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних може бути зупинена у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, під час реєстрації податкової накладної контролюючий орган має перевірити накладну на відповідність вимогам податкового законодавства, а тому реєстрація податкової накладної підтверджує те, що податкова накладна була складена платником ПДВ за реальною господарською операцією.

Всі податкові накладні, отримані за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2019 р. на загальну суму 2 627 453,22 грн, задекларовані позивачем у складі податкового кредиту у відповідному періоді, були своєчасно і в повному обсязі зареєстровані постачальниками (продавцями) позивача в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Ураховуючи, що наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та для відмови платнику ПДВ у формуванні податкового кредиту за рахунок сум цього податку у ціні придбаних товарів (послуг), якщо інші об`єктивні дані свідчать про зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.06.2018 року у справі № 825/3419/14, від 17.12.2024 року у справі № 320/8946/23.

До того ж колегія суддів враховує пояснення представника позивача у судовому засіданні апеляційного суду про те, що підприємство здійснює бухгалтерський облік в електронному вигляді. Під час здійснення податкової перевірки перевіряючим був наданий флеш носій із даними бух обліку, на підтвердження чого в матеріалах справи є відповідні скріншоти з перепискою сторін (Т. 3, а.с. 52-61). Проте, з невідомих причин, відповідач зазначає про ненадання документів для перевірки.

Вирішуючи питання обґрунтованості висновку суду першої інстанції щодо оскаржуваного ППР від 24.11.2023 №701 в частині збільшення грошового зобов`язання за платежами податок на прибуток в сумі 2 435 240 грн., штрафні санкції в сумі 627 132,75 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач в акті перевірки дійшов висновку про завищення собівартості, інших операційних витрат, інших витрат за період з 01.01.2017 по 31.12.2019 роки на суму 13 444 600,00 грн: 2017 рік витрати 1 824 900,00 грн. податок на прибуток 328 482,00 грн. 2018 рік витрати 8 746 500,00 грн податок на прибуток 1 574 370,00 грн. 2019 рік витрати 2 873 200,00 грн податок на прибуток 517 176,00 грн. Зазначене відповідач обґрунтував відсутністю документів за вказаний період, що підтверджують витрати позивача.

Позивач за період з 01.01.2017 р. по 30.06.2023 роки отримував дохід від реалізації палива за видами діяльності відповідно КВЕД: 46.71 Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом i подібними продуктами та 47.30 Роздрібна торгівля пальним.

Для провадження своєї господарської діяльності позивачем проводилась закупівля товару у постачальників і відповідно кожна операція з придбання та реалізації пального зафіксована в Єдиному реєстрі акцизних накладних та наявна в базі даних Відповідача.

Так, відповідно до пункту 231.1 ст. 231 ПК України платник податку при ввезенні на митну територію України пального або спирту етилового, з якого сплачено акцизний податок, або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу, або реалізації пального або спирту етилового зобов`язаний скласти в електронній формі акцизну накладну за кожним кодом товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД реалізованого пального або спирту етилового з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" та зареєструвати таку акцизну накладну в Єдиному реєстрі акцизних накладних.

Платник податку зобов`язаний скласти акцизну накладну на обсяги пального або спирту етилового, використаного для власного споживання; реалізованого та/або використаного для виробництва непідакцизної продукції на умовах, встановлених статтею 229 цього Кодексу; втраченого у межах та/або понад встановлені норми втрат; зіпсованого, знищеного, в тому числі внаслідок аварії, пожежі, повені, інших форс-мажорних обставин чи з іншої причини, пов`язаної з природним результатом, а також внаслідок випаровування у процесі виробництва, обробки, переробки, зберігання чи транспортування такого пального або спирту етилового, а також при здійсненні операцій, які не підлягають оподаткуванню або звільняються від оподаткування.

В акцизній накладній зазначаються в окремих полях такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер акцизної накладної з номером примірника; б) дата складання акцизної накладної; в) повна або скорочена назва юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник акцизного податку, - особи, яка реалізує пальне або спирт етиловий; г) код ЄДРПОУ (для юридичних осіб) або реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) особи, яка реалізує пальне або спирт етиловий, та суб`єкта господарювання - отримувача пального або спирту етилового; ґ) повна або скорочена назва юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - суб`єкта господарювання - отримувача пального або спирту етилового; д) код товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД або умовний код, визначений підпунктом 230.1.3 пункту 230.1 цієї статті; е) опис пального або спирту етилового; є) обсяг пального в літрах, приведених до температури 15° C, або обсяг спирту етилового в декалітрах 100-відсоткового спирту, приведених до температури 20° C; ж) уніфікований номер акцизного складу в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, з якого реалізовано пальне або спирт етиловий; з) уніфікований номер акцизного складу в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, на який отримане пальне; и) номер реєстрації транспортного засобу в уповноважених органах відповідної держави та тип і ємність транспортного засобу - акцизного складу пересувного, а для трубопровідного транспорту - назва трубопроводу. і) ознака напряму використання та умов оподаткування пального або спирту етилового; ї) ознака щодо реалізації пального у паливний бак транспортного засобу або в тару споживача через паливороздавальну або оливороздавальну колонку з акцизного складу, який є місцем роздрібної торгівлі пальним, на яке отримано ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним; к) ознака щодо реалізації пального або спирту етилового з акцизного складу до іншого акцизного складу з використанням акцизного складу пересувного, у разі якщо до реалізації пального або спирту етилового такий інший акцизний склад уже відомий; м) адреса місця зберігання пального, яке не є акцизним складом, на якому суб`єкт господарювання - не платник податку зберігає пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.

З огляду на зазначену норму ПК України, акцизні накладні складаються та реєструються платниками податків в день реалізації пального та містять всі необхідні реквізити для ідентифікації проведеної господарської операції.

Таким чином, при купівлі позивачем ПММ здійснювалась обов`язкова реєстрація постачальником ПММ акцизної накладної в Єдиному реєстрі акцизних накладних, а також податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Рух активів позивача сплата коштів за ПММ постачальникам (витрати) фіксується у банківських виписках. В цих документах зафіксовано місце поставки, дата, рух ПММ, кількість, ціна, сторони.

Відповідачем було зроблено висновок про завищення собівартості, інших операційних витрат, інших витрат за період з 01.01.2017 по 31.12.2019 роки лише перевіркою відображених даних у рядку 2000 «Чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг)» та рядка 70 «Дохід від реалізації».

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318, у п. 7 розділу «Визнання витрат» зазначено, що: «Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.». Інші витрати відображаються в рядку 2165 Звіту про фінансові результати, відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 25 «Спрощена фінансова звітність». Відповідно до п. 5.6: у статті «Інші витрати» відображаються: витрати на сплату процентів та інші витрати підприємства, пов`язані із запозиченнями; втрати від участі в капіталі; собівартість реалізації фінансових інвестицій; втрати від неопераційних курсових різниць; втрати від уцінки фінансових інвестицій та необоротних активів; інші витрати, які виникають у процесі діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства.

Таким чином, відповідно до п. 7 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», одночасно з визнанням доходу за період з 01.01.2017 р. по 30.06.2023 р. витрати, здійснені для отримання цього доходу, також визнаються витратами цього періоду. Тоді як апелянтом/відповідачем в акті перевірки витрати за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2019 р. неправомірно не враховано при обчисленні показника фінансового результату до оподаткування, який відображається в рядку 2290 Звіту про фінансові результати, відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 25 «Спрощена фінансова звітність», згідно п. 5.7 якого у статті «Фінансовий результат до оподаткування» відображається різниця між доходами та витратами підприємства.

Отже, врахування відповідачем доходу у фінансовій звітності позивача та одночасне неврахування витрат при цьому не відповідає змісту та положенням чинного законодавства. Водночас, витрати позивача на закупівлю товару повністю підтвердженні первинними документами. Таким чином, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що висновки відповідача в акті здійснені з порушенням пп. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 ПК України та Національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку та без урахування первинних документів, тобто є протиправними.

За твердженням контролюючого органу, позивачем завищено витрати на вартість ремонтних робіт на суму 1 368 763,00 грн. за 1 півріччя 2023 року.

В акті перевірки контролюючий орган зазначив, що ремонтні роботи не можуть відноситись до поточного ремонту, оскільки за їх результатом вбачається підвищення техніко-економічних можливостей об`єкту з посиланням на наказ Держжитлокомунгоспу України від 10.08.2004р. №150. При цьому слід враховувати, що цей наказ був прийнятий на виконання положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 №1875-IV, який втратив чинність 01.05.2019 року. Враховуючи це, з такою позицією податкового органу не можна погодитися, оскільки зазначений наказ не регулює відносини у сфері бухгалтерського чи податкового обліку, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Так, Методичні рекомендації з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджені Наказом Міністерства фінансів України від 30.09.2003 №561 відповідно до статті 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV, містить критерії для віднесення витрат до капітальних інвестицій, які є відмінними від тих, на які посилається відповідач використовуючи Наказ Держжитлокомунгоспу України від 10.08.2004р. №150. Слід підкреслити, що в Акті відсутні будь-які дані щодо добудови або збільшення площі приміщень, збільшення виробничої потужності, впровадження нових технологічних процесів, тощо.

Так, проведення поточних ремонтних робіт автозаправних станцій позивача передбачено умовами договору оренди №1 від 27.03.2020 р., укладеному з ПП «Геліос» (), а саме відповідно до п. 7 Договору «Права та обов`язки орендаря», згідно з яким орендар бере на себе наступні обов`язки: « 7.1.4 Самостійно за власний рахунок здійснювати поточний ремонт майна протягом строку оренди. 7.1.5 За власний рахунок усувати несправності та поломки комунікацій».

Наказом ТОВ «Н-СІТІ» від 27.03.2020 р. №5 «Основні засоби (ОЗ) та інші малоцінні необоротні матеріальні активи (МНМА)» було затверджено Положення про облікову політику та організацію бухгалтерського обліку ТОВ «Н-СІТІ».

Відповідно до підпункту 8.10, 8.11 пункту 8 зазначеного Положення, Первісну вартість основних засобів збільшувати на суму витрат, що збільшують очікувані економічні вигоди від використання такого активу.

Рішення про характер і ознаки ремонтних робіт (тобто на що вони спрямовані: на підтримку чи поліпшення) приймається керівником підприємства з урахуванням результатів аналізу існуючої ситуації й істотності таких витрат (п. 29 Методичних рекомендацій № 561). Підприємство самостійно визначає, на що спрямовані роботи: на підвищення техніко-економічних можливостей об`єкта (модернізація, модифікація, добудова, реконструкція), що спричинить у майбутньому збільшення економічних вигід. Ознаками поліпшень, вважати, збільшення очікуваного строку корисного використання об`єкта або збільшення кількості та якості продукції (робіт, послуг), що випускаються таким об`єктом ОЗ, або на підтримку об`єкта в придатному для використання стані (відновлення працездатності об`єкта) й одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигід від його використання. Тобто, коли проведені роботи особливо не вплинули на функціональність об`єкта ОЗ і не змінили його первинні характеристики - по суті, відновили робочий ресурс об`єкта в тому ж вигляді, ніяк його не поліпшивши кардинально. Витрати, що підтримують об`єкт основного засобу у робочому стані, відносити до витрат періоду, у якому такі витрати понесені. При проведенні капітальних ремонтів або поліпшень ОЗ згідно з п. 23 П(С)БО 7 на період проведення реконструкції, модернізації, добудови, дообладнання і консервації об`єкта ОЗ призупинити нарахування амортизації за таким об`єктом, якщо такі заходи не завершені в межах одного місяця, то нарахування амортизації припинити з місяця, наступного за місяцем його переведення на реконструкцію, модернізацію, добудову, дообладнання, консервацію. Поновити нарахування амортизації з місяця, наступного за місяцем введення об`єкта в експлуатацію після проведених капітальних ремонтів або поліпшень ОЗ заходів (абзац четвертий п. 29 П(С)БО 7).

При поточних ремонтах, що проводяться для підтримки об`єкта ОЗ у робочому стані, амортизацію не припиняти.

Отже, робота АЗС на період проведення поточного ремонту не зупинялась, підстав для припинення нарахування амортизації основних засобів у Орендодавця не виникало, що також, підтверджується щоденними звітами РРО, які надавались позивачем протягом 1 півріччя 2023 року до органів ДПС і наявні у відповідача.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про необґрунтованість висновків контролюючого органу про проведення позивачем не поточного, а капітального ремонту, оскільки такі твердження не ґрунтуються на жодних доказах.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про протиправність ППР від 24.11.2023 №701 в частині збільшення грошового зобов`язання за платежами податок на прибуток в сумі 2 435 240 грн. та штрафних санкцій в сумі 627 132,75 грн.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував.

У зв`язку з цим, за результатом апеляційного розгляду даної справи колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області від 24.11.2023 року №701, №701 та №701 в частині збільшення грошового зобов`язання за платежами: податок на прибуток в сумі 2 435 240 грн. та штрафних санкцій в сумі 627 132,75 грн. щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "Н-СІТІ" не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права та прийняті без урахування усіх фактичних обставин, з порушенням його прав.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Н-СІТІ".

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося, що, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, обумовлює межі перегляду даного судового рішення апеляційним судом.

Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку (вирішила), що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача відсутні.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга Головного управління ДПС у Миколаївській області задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя К.В.Кравченко

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 29 січня 2026 року.