Справа № 260/8549/25
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2026-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2026 року м. Ужгород№ 260/8549/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління освіти Краматорської міської ради (вул. Катеринича, буд. 26, м. Краматорськ, Донецька область, 84300, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління освіти Краматорської міської ради (далі - відповідач), в якому просила:

1) визнати протиправною бездіяльність Управління освіти Краматорської міської ради та зобов`язати здійснити виплату одноразової грошової допомоги в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку;

2) стягнути з Управління освіти Краматорської міської ради суму сплаченого судового збору позивачем.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 , який має підтверджений статус дитини, позбавленої батьківського піклування, після закінчення Краматорської ЗОШ № 21 звернувся за виплатою передбаченої статтею 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» одноразової грошової допомоги, однак Управління освіти Краматорської міської ради відмовило у її виплаті, пославшись на відсутність у нього права на таку допомогу, тоді як відповіді центральних органів виконавчої влади не містили чіткого та однозначного правового обґрунтування, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з метою захисту свого порушеного права на соціальну виплату.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

05 листопада 2025 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову, вважаючи позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають імперативним нормам чинного законодавства у сфері соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідач зазначає, що право на одноразову грошову допомогу, передбачене частиною сьомою статті 8 відповідного Закону, реалізується виключно в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а саме Постановою КМУ № 226 від 05.04.1994, яка є єдиним чинним підзаконним актом у цій сфері.

Посилаючись на підпункти 4 та 5 пункту 13 Постанови № 226, відповідач наголошує, що обов`язковою умовою для виплати одноразової грошової допомоги є факт подальшого працевлаштування випускника з числа дітей-сиріт або дітей, позбавлених батьківського піклування. За твердженням відповідача, на момент звернення позивача та розгляду його заяви така умова була відсутня, а жодних документів, які б підтверджували офіційне працевлаштування, до заяви не додано, що унеможливлює виникнення суб`єктивного права на отримання допомоги.

Відповідач також зазначає, що для забезпечення єдиного та правомірного застосування законодавства ним було ініційовано звернення до Міністерства освіти і науки України. Офіційна позиція МОН, викладена у листі від 08.09.2025 № 1/18582-25, повністю підтвердила правову позицію відповідача щодо необхідності наявності факту працевлаштування як передумови для виплати допомоги. Таким чином, рішення про відмову було прийняте лише після отримання відповідного роз`яснення центрального органу виконавчої влади.

Окремо відповідач заперечує твердження про протиправну бездіяльність, зазначаючи, що всі дії були вчинені у межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначені Конституцією України, Законами України та вимогами статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Відмова у виплаті, на думку відповідача, є активним, мотивованим і правомірним управлінським рішенням, спрямованим на дотримання принципу законності та запобігання нецільовому використанню бюджетних коштів, а отже, не порушує прав позивача.

11 листопада 2025 року, позивачем подано до суду відповідь на відзив. Ознайомившись з відзивом відповідача, позивач зазначає, що органи публічної влади зобов`язані діяти виключно на підставі та у спосіб, визначені законом (ч. 2 ст. 19 Конституції України), при цьому відповідно до Прикінцевих положень Закону № 2342-IV підзаконні акти, прийняті до його набрання чинності, застосовуються лише в частині, що йому не суперечить, а тому положення Постанови КМУ № 226 не можуть обмежувати право на одноразову грошову допомогу у розмірі не менше шести прожиткових мінімумів, прямо встановлене законом; така правова позиція узгоджується з обов`язковими для застосування висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 18.09.2018 у справі № 493/407/16-а, згідно з якими сам факт випуску з навчального закладу є достатньою підставою для виплати зазначеної допомоги, тоді як листи міністерств не є нормативно-правовими актами та не можуть бути джерелом права (постанова Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 822/1878/18), у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі ст.262 КАС України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, розглянувши доводи сторін, наведені ними в письмових заявах, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є піклувальником ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Краматорської міської ради від 06.10.2021 №1295. Діючи в інтересах підопічного, позивач звертається до суду у зв`язку з порушенням його права на отримання передбаченої законом одноразової грошової допомоги як випускника навчального закладу з числа дітей, позбавлених батьківського піклування. Статус ОСОБА_2 як дитини, позбавленої батьківського піклування, підтверджується рішенням Краматорської міської ради від 01.04.2020 №301, а факт закінчення навчального закладу - Свідоцтвом про здобуття базової середньої освіти серії НОМЕР_2 .

30.06.2025 року ОСОБА_2 звернувся до Краматорської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів №21 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із закінченням навчального закладу. Зазначене звернення ґрунтувалося на положеннях статті 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», якою передбачено обов`язок держави забезпечити випускників навчальних закладів із числа таких дітей одноразовою грошовою допомогою у розмірі не менше шести прожиткових мінімумів. У зв`язку з тим, що Краматорська ЗОШ №21 є комунальним закладом та перебуває у підпорядкуванні Управління освіти Краматорської міської ради, адміністрація школи звернулася до відповідача з відповідним листом від 26.06.2025 № 39.

03.07.2025 року Управління освіти Краматорської міської ради листом № 30-01-18/577 повідомило, що ОСОБА_2 нібито не належить до категорії осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі не менше шести прожиткових мінімумів. Крім того, відповідач звернувся за роз`ясненнями до Міністерства освіти і науки України та Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України. У відповіді МОН від 08.09.2025 № 1/18582-25, з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України №226 від 05.04.1994, зазначено, що виплата такої допомоги здійснюється за умови працевлаштування випускника. Водночас Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України у листі від 02.10.2025 № 11992/0/2-25/16 не надало чіткої та однозначної правової позиції щодо спірного питання.

Позивач не погоджується з позицією відповідача та зазначених органів, оскільки вона суперечить нормам Конституції України та чинному законодавству. Так, відповідно до частини третьої статті 52 Конституції України, утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу, а стаття 46 Конституції України гарантує право громадян на соціальний захист. Статтею 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» прямо передбачено, що випускники навчальних закладів із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечуються одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів, незалежно від подальшого працевлаштування або продовження навчання.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.89, ратифікованої Постановою ВР №789-XII від 27.02.91 (далі- Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага має приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч. ч. 2-3 ст. 3 Конвенції, держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України є загальнообов`язковими та однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить їх у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Згідно з ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Аналогічні зобов`язання України передбачені і у основних міжнародно- правових актах. Стаття 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16.12.66, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 19.10.73, визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а ст. ст. 2, 10 Пакту декларують визнання Державами-учасницями, що сім`ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання. Особливих заходів охорони і допомоги має вживатися щодо всіх дітей і підлітків без будь-якої дискримінації за ознакою сімейного походження чи за іншою ознакою.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.97, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно Із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-111 (Преамбула Закону).

У відповідності до ст. ст. 5, 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують, зокрема, проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, підтримки сімей з дітьми, вирішення інших питань у цій сфері; вирішення питань щодо забезпечення прав дітей, встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей.

Згідно зі ст. 25 цього Закону, діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.

Статтями 52, 53 Конституції України передбачено, що утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних І комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Правові, організаційні, соціальні засади та гарантії державної підтримки дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, молоді із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, визначаються Законом України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13.01.2005 р.

Згідно з визначеннями, наведеними в ст. 1 Закону, статус дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, - визначене відповідно до законодавства становище дитини, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг та яке підтверджується комплектом документів, що засвідчують обставини, через які дитина не має батьківського піклування.

З аналізу наведеної правової норми вбачається, що статус дитини- сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, надає таким особам право на отримання передбачених законодавством пільг.

Стаття 46 Конституції України закріплює право громадян на соціальний захист. Право на соціальний захист - це передбачені законодавством, гарантовані державою певні можливості людини отримати від держави, а також інших суб`єктів, які діють за уповноваженням або дозволом держави, на умовах і в порядку, передбаченому законодавством, а також договором, матеріальне забезпечення, матеріальну підтримку та соціальні послуги у разі настання соціальних ризиків.

Право на соціальний захист забезпечене певними юридичними обов`язками, які покладено на чітко визначених суб`єктів - відповідні державні органи праці та соціального захисту, соціальні фонди, соціальні служби тощо. Невиконання або неналежне виконання юридичного обов`язку тягне за собою заходи державного примусу. Право на соціальний захист може бути захищене в суді.

Одним із основних принципів державної політики в частині соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, згідно з ст. 3 Закону, є захист прав і інтересів таких дітей, а також забезпечення соціально- правових гарантій.

Відповідно до ст. 4 Закону, заходи соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа гарантуються, забезпечуються та охороняються державою та встановлюються на рівні, не меншому за встановлений прожитковий мінімум для осіб відповідного віку.

Таким чином, одноразова грошова допомога є соціальною гарантією державної підтримки дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Повноваження щодо виплати зазначеної допомоги державою делеговані навчальним закладам, у яких навчаються конкретні діти-сироти чи діти, позбавлені батьківського піклування.

Згідно з ч. ч. 1-3, 9 ст. 8 Закону, держава здійснює повне забезпечення дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа. Допомога та утримання таких дітей не може бути нижчою за встановлені мінімальні стандарти, що забезпечують кожній дитині рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку на рівні, не нижчому за встановлений прожитковий мінімум для таких осіб. Право на повне державне забезпечення в навчальних закладах мають діти- сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, віком до вісімнадцяти років та особи з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, при продовженні навчання до 23 років або до закінчення відповідних навчальних закладів.

Державні соціальні стандарти, нормативи споживання, нормативи забезпечення є однаковими для всіх дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа незалежно від форми їх влаштування та утримання.

Частиною 7 статті 8 Закону передбачено, що випускники навчальних закладів із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечуються за рахунок навчального закладу або відповідної установи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, одягом і взуттям, а також одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку.

Зазначеною нормою Закону врегульовано розмір одноразової грошової допомоги випускникам навчального закладу не залежно від подальшого працевлаштування або продовження навчання дитиною, а також незалежно від того, чи перебувала дитина на повному державному утриманні у навчальному закладі.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону, інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону,

Правилами ч. 3 ст. 4 Закону державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються, серед іншого, щодо мінімального стандарту разової державної фінансової допомоги при закінченні такими дітьми виховного, навчального закладу.

Оскільки Закон не конкретизує, який саме навчальний заклад має закінчити дитина-сирота або дитина, позбавлена батьківського піклування, то, за змістом наведеної норми, право на отримання грошової допомоги мають усі випускники навчальних закладів (в т. ч. не інтернатного типу) з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Крім того, відповідно до чинного законодавства України дитиною є особа до 18 років (повноліття).

Такий підхід для визначення віку, до досягнення якого особа має статус дитини, закріплено у Законах України «Про громадянство України», «Про охорону дитинства», «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», а також у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Оскільки за змістом статті 8 Закону грошова допомога виплачується лише випускникам навчальних закладів і лише з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (особи до 18 років), і її виплата не передбачена для осіб із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (особи віком від 18 до 23 років), то право на виплату спірної допомоги триває лише до досягнення особою 18-річного віку.

Краматорська загальноосвітня школа І-ІІ ступенів №21 Краматорської міської ради Донецької області, відповідно п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 1, ст. 4 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 №463-IX є закладом загальної середньої освіти, який забезпечує здобування повної загальної середньої освіти за такими освітніми рівнями: початкова освіта - перший рівень повної загальної середньої освіти, здобувається протягом чотирьох років; базова середня освіта - другий рівень повної загальної середньої освіти, здобувається протягом п`яти років.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про повну загальну середню освіту», на кожному рівні повної загальної середньої освіти освітній процес організовується в безпечному освітньому середовищі та здійснюється з урахуванням вікових особливостей, фізичного, психічного та інтелектуального розвитку дітей, їхніх особливих освітніх потреб. Освітній процес організовується за такими циклами: перший цикл початкової освіти - адаптаційно-ігровий (1-2 роки навчання); другий цикл початкової освіти - основний (3-4 роки навчання); перший цикл базової середньої освіти - адаптаційний (5-6 роки навчання); другий цикл базової середньої освіти - базове предметне навчання (7-9 роки навчання); перший цикл профільної середньої освіти - профільно-адаптаційний (10 рік навчання); другий цикл профільної середньої освіти - профільний (11-12 роки навчання).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у 2025 році закінчив Краматорську загальноосвітню школу І-ІІ ступенів №21 Краматорської міської ради Донецької області, отримавши базову середню освіту (другий рівень), у зв`язку з чим набув статус випускника закладу освіти.

Вказаний випускник на момент закінчення навчального закладу не досяг повноліття, у зв`язку з чим мав та має право на отримання передбаченої ч. 7 ст. 8 Закону одноразової грошової допомоги, виплату якої здійснює відповідач як орган, наділений бюджетними повноваженнями щодо розпорядження коштами.

Наведені положення підтвердженні постановою Верховного суду України від 05.06.2019у справі №158/1684/16а.

Отже, обов`язок щодо виплати одноразової грошової допомоги випускнику навчального закладу з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, ОСОБА_2 покладено на Управління освіти Краматорської міської ради як розпорядника бюджетних коштів.

Крім того, обов`язок щодо виплати випускникам з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування одноразової грошової допомоги є безумовним та не залежить від наявності звернень про виплату грошової допомоги.

Оскільки одноразова грошова допомога є соціальною гарантією державної підтримки дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування полягає у створенні у межах, визначених законом, повноважень, умов для комфортного та безпечного життя дитини, отримання освіти, соціального захисту, всебічного розвитку тощо, зокрема, й шляхом надання одноразової грошової допомоги.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі М822/3692/17, від 15.10.2019у справі №810/3894/17 та від 05.11.2019у справі №804/4585/18.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком від 6 до 18 років (з 1 січня 2025 року) у розмірі 3196 грн.

Виходячи з вищенаведеної норми, дитині, позбавленій батьківського піклування, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), мала бути нарахована та виплачена одноразова грошова допомога у розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідно віку, тобто у сумі не менше 19 176,00 грн.

Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого адміністративного Суду України від 27.10.2010 №К-16968/10, постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2017 №554/18319/14-а, ухвалі Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2017 №205/7268/16-а та інших.

У той же час, неналежне виконання управлінням освіти Краматорської міської ради делегованих йому державою функцій суперечить принципам верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності та, як наслідок, реалізації державних гарантій захисту прав і свобод дітей, у тому числі соціально вразливих категорій.

Судом встановлено, що бездіяльність відповідача полягає у не нарахуванні та невиплаті випускнику Краматорської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів №21 Краматорської міської ради Донецької області з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом, у розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, встановленого Законом Україну «Про Державний бюджет України на 2025 рік».

Принцип відповідальності держави за свою діяльність перед людиною, закріплений у формі загального положення, конкретизується в інших нормах Конституції України.

Зокрема, статтею 51 Конституції визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Законом України «Про охорону дитинства» охорону дитинства в Україні визначено як стратегічний загальнонаціональний пріоритет.

Окрім того, захист інтересів держави шляхом поновлення прав дітей указаної категорії беззаперечно становить суспільний інтерес, оскільки підриває авторитет держави у сфері соціального захисту, охорони дитинства щодо захисту прав дітей вказаної категорії, якою гарантовано захист прав дитини з боку держави, та вимагає судового захисту з метою дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності, та як наслідок реалізації державних гарантій у сфері охорони дитинства.

Таким чином, у даному випадку позовна заява спрямовується саме на захист державного інтересу, який полягає у захисті незахищеної категорії громадян - дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 1211,20 грн., сплачений згідно з квитанцією.

Керуючись статтями 6, 14, 242, 243, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління освіти Краматорської міської ради (вул. Катеринича, буд. 26, м. Краматорськ, Донецька область, 84300, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Управління освіти Краматорської міської ради щодо не нарахування та невиплати дитині, позбавленій батьківського піклування, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який у 2025 році закінчив Краматорську загальноосвітню школу І-ІІ ступенів №21 Краматорської міської ради Донецької області, одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 8 Законом України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування».

3. Зобов`язати Управління освіти Краматорської міської ради нарахувати одноразову грошову допомогу, передбачену ст. 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», у розмірі шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління освіти Краматорської міської ради (вул. Катеринича, буд. 26, м. Краматорськ, Донецька область, 84300, ) судові витрати у сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець