Справа № 420/23570/24
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 січня 2026 року

м. Київ

справа №420/23570/24

адміністративне провадження № К/990/1365/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білак М.В.

суддів: Мацедонської В.Е., Радишевської О.Р.,

перевіривши касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі №420/23570/24 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_5 ), про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_5 ), у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 16 лютого 2024 року №447-АГ «Про результати службового розслідування» в частині притягнення начальника групи телекомунікаційних систем відділення зв`язку та інформаційних систем старшого лейтенанта ОСОБА_2 до матеріальної відповідальності шляхом утримання щомісяця з грошового забезпечення у розмірі 10 % коштів на 1/6 від загальної суми 186 603,00 гривень;

- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) та НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) повернути старшому лейтенанту ОСОБА_2 всі грошові кошти, утримані з його грошового забезпечення за наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 16 лютого 2024 року №447-АГ «Про результати службового розслідування» та наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону, виданого на підставі частини першої статті 11 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» та наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 16 лютого 2024 року №447-АГ «Про результати службового розслідування».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - ІНФОРМАЦІЯ_1 (війська частина НОМЕР_5 ), про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду 30 грудня 2024 року поновлено позивачу строк звернення до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - ІНФОРМАЦІЯ_1 (війська частина НОМЕР_5 ) про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №420/23570/24.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано пункт 3 наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16 лютого 2024 року №447-АГ «Про результати службового розслідування», в частині притягнення начальника групи телекомунікаційних систем відділення зв`язку та інформаційних систем старшого лейтенанта ОСОБА_2 до матеріальної відповідальності, шляхом утримання щомісяця з грошового забезпечення у розмірі 10% коштів на 1/6 від загальної суми 186 603,00 гривень.

Зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України та НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України повернути старшому лейтенанту ОСОБА_2 утримані з його грошового забезпечення грошові кошти згідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 16 лютого 2024 року №447-АГ «Про результати службового розслідування» та наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону, виданого на підставі частини першої статті 11 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» та наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 16 лютого 2024 року №447-АГ «Про результати службового розслідування».

09 січня 2026 року Верховним Судом зареєстровано касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі №420/23570/24, Заявник посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, залишити позов без розгляду.

На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України від 30 вересня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відомостей про те, що позивач є військовою посадовою особою вищого офіцерського складу відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України у системному зв`язку з положеннями Закону України «Про запобігання корупції» (на час відкриття провадження у справі судом першої інстанції) суду касаційної інстанції не надано і у судових рішеннях така інформація відсутня.

Як вбачається з рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року, зазначену справу судом розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суд звертає увагу заявника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.

Так, оскаржуючи судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, військова частина НОМЕР_1 зазначає про наявність виняткових обставин, передбачених у підпункті «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Зокрема, відповідач стверджує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Верховний Суд зазначає, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Проте, заявником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано в чому полягає фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Інші, наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Щодо посилання відповідача на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, зокрема на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі незначної складності, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

З огляду на зазначене та враховуючи, що заявник, оскаржуючи судове рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.

Водночас суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання скаржника на постанови Верховного Суду у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Верховний Суд зазначає, що формальне посилання на постанови Верховного Суду (цитування окремих абзаців зазначених постанов) не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано подібності правовідносин у справах, на які він посилається.

Суд також звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання заявника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Щодо доводів касаційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, зокрема про те, що апеляційним судом проігноровано аргументи про пропуск позивачем строку звернення до суду, то Верховний Суд зазначає таке.

Згідно частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, поняття поважності причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду, який розглядає відповідне клопотання.

З Єдиного реєстру судових рішень слідує, що суд першої інстанції вирішив питання щодо пропуску позивачем строку звернення до суду у цій справі, а саме визнав поважними підстави пропуску позивачем строку звернення до суду, поновив йому строк звернення до суду та розглянув позовну заяву ОСОБА_1 .

У постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року судом зазначено про звернення військової частини НОМЕР_1 з апеляційною скаргою, у якій апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким позов позивача залишити без розгляду. При цьому, апелянт вважав рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи.

Так, апеляційний суд при прийнятті оскаржуваного рішення врахував положення пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, у якому, серед іншого, звертається увага на те, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Розглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в сукупності, подився з висновком суду першої інстанції про правомірність позовних вимог позивача та наявність підстав для їх задоволення.

При цьому, апеляційний суд зазначив про відсутність порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також про те, що доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Зазначене свідчить, що апеляційним судом враховано доводи відповідача і щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є найвищим судом у системі судоустрою України, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначений процесуальним законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі №420/23570/24 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_5 ), про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді М.В. Білак

В.Е. Мацедонська

О.Р. Радишевська