Справа № 420/31975/25
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/31975/25

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Голуб В.А. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року (суддя Скупінська О.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 01.12.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

18.09.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №53-25 від 05.09.2025 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року у задоволенні цього адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

На думку апелянта, судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позовної заяви про те, що підставою звернення позивача до міграційної служби для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стала відсутність легальних підстав перебування в Україні, а також небажання Позивача повертатись до Нігерії по причинах, що підпадають під перелік підстав для надання статусу біженця або додаткового захисту згідно п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме релігійні переконання.

Апелянт впевнений у тому, шо у разі його повернення на батьківщину йому загрожує переслідування, оскільки у Нігерії християни стискаються з безперервними нападами з боку радикалізованих бойовиків-фулані, що викликає занепокоєння щодо можливої продовольчої кризи. На початку березня терористи «Бокко Харам» присягнули на вірність «Ісламській державі». 8 березня 2015 року Військовослужбовці Нігера і Чада почали масштабний сухопутний наступ з підтримки ВПС на сили екстремістського угрупування «Бокко Харам» в рафоні міст Боссо і Діффа на північному сході Нігерії.

Отже апелянт вважає, що ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Федеративна Республіка Нігерія (місто Ібадан); громадянство / підданство NGA.

У вересні 2018 року позивач легально прибув на територію України авіарейсом Лагос (Нігерія) - Одеса, міжнародний аеропорт «Одеса» (Україна), на підставі паспортного документу гр. Нігерії серії НОМЕР_1 та оформленої багаторазової візи типу «D» серії НОМЕР_2 . На підставі відповідної багаторазової візи на навчання позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 , яка була скасована 07.06.2021.

Протягом періоду проживання на території України позивач жодних виїздів за межі України не здійснював.

08.02.2023, тобто через 4 роки та 5 місяців після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 08.06.2021, позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту, в обґрунтуванні якої зазначив, що він бажає перебувати на території України легально, а у випадку повернення до Нігерії йому загрожуватиме небезпека, так як його можуть викрасти «пастухи Фулані», або вбити представники терористичного угрупування «Боко Харам».

За результатами розгляду заяви позивача та проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, наказом ГУ ДМС в Одеській області від 16.02.2023 № 34 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодившись із чим, позивачем подано даний адміністративний позов.

Не погодившись із даним наказом позивач звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.03.2023 по справі №420/3829/23, яке набрало законної сили 05.07.2023, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

У даному рішенні суд, зокрема, дійшов таких висновків:

«…Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану інформацію по країні громадянської належності, якою підтверджена відсутність існування серйозних ризиків життю або здоров`ю особи в Нігерії, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до регіону постійного проживання…

Враховуючи неповноту, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень позивача стосовно причин та можливості загрози на території Нігерії, а також аналізуючи актуальну інформацію по країні походження, можливо стверджувати про неправдоподібність отриманих пояснень.

Зважаючи на вищевикладене, позивача можна кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця»….

… суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу від 16.02.2023 №34, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту…».

07.11.2023 ОСОБА_1 вдруге звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, зазначивши, що у 2023 році з його батьками втрачено зв`язок, також заявник додав роздруківку з Інтернету за 2023 рік, статті засобів масової інформації, в яких висвітлено події не вибіркового характеру, пов`язані з діяльністю терористичного угрупування «Боко Харам».

22.03.2024 Державною міграційною службою України прийнято рішення №42-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погодившись із даним наказом позивач звернувся до суду з позовом по справі №420/14944/24.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 по справі №420/14944/24, яке набрало законної сили 22.10.2024, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №42-24 від 22.03.2024, зобов`язання прийняти рішення відмолено.

У даному рішенні суд, зокрема, дійшов таких висновків:

«…суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань….

Проведеним аналізом особової справи можливо встановити, що позивач не потрапляє під категорію виключення згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність інформації щодо його причетності до вчинення злочину проти миру або особо тяжкого злочину, вчиненні дій, які суперечать меті та принципам ООН тощо. Позивач також не був визнаний біженцем в іншій країні.

Аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що факти, повідомлені позивачем стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

14.04.2025 позивач втретє звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, зазначивши, що з початку 2024 року його батьки проживали в штаті Плато в центральній Нігерії, оскільки це гарне місце для сільського господарства. Незважаючи на напади, викрадення, насильство та вбивство християн, вони продовжували займатися сільським господарством, часто з великим ризиком. 03.04.2025 в місцевості де мешкають батьки позивача відбулись релігійні та міжетнічні напади, внаслідок яких загинуло майже 40 людей. Відтоді, вказано заявником, він немає новин ні від батька, ні від матері, а тому просить надати йому захист, оскільки в Нігерії він не буде в безпеці, його життя завжди буде під загрозою. Також заявник додав роздруківку з Інтернету.

14.04.2025 з позивачем проведено анкетування під час якого він, зокрема, повідомив, що хоче залишитись та проживати в Україні легально, на законних підставах. Нових обставин повторного звернення у нього немає. Там, де наразі працює батько позивача та проживає його родина, небезпечно. Позивач зазначим, що долучив роздруківки із ЗМІ про рух проти християн, що там формуються банди, які нападають на людей-християн, а християни це як ціль та мішень. Це стосується міста Джос, штату Плато, штату Бенуе. ОСОБА_1 вказав, що його батьки проживали у регіоні, який є небезпечним, інші люди були вбиті, що його батьки були обмежені в пересуванні, точний період назвати не може, але фізичного впливу на них не було здійснено та що вони наразі перебувають у безпечному місці в Абуджі. Під час анкетування ОСОБА_1 повідомив, що востаннє він з батьками підтримував зв`язок минулих вихідних.

За заявою позивача Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ від 01.05.2025 №87 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачу було призначено співбесіди на 01.05.2025, 02.06.2025, 23.06.2025 та зроблено відповідні запити та уточнення.

Під час проведення інтерв`ю позивач зазначав про те, що у випадку повернення до Нігерії його там не чекає нічого, оскільки він живе вже багато років в Україні, і що батьки також радять не повертатись додому. Батьки не радять повертатись, адже позивач буде в небезпеці, всі звідти поїхали, сестра ж поїхала, брат скоро звідти поїде, матір поїхала на деякий час з Нігерії. Позивач зазначив, що будував своє життя тут, це буде як «відкат назад» до початку.

17.07.2025 за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_1 , Головне управління ДМС в Одеській області склало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Висновок).

У Висновку вказано, що ОСОБА_1 є уродженцем м. Ібадан, штат Ойо. Тривалий час разом із іншими членами родини проживав у м. Абуджа. За національністю та етнічною належністю йоруба, за віросповіданням християнин, дотримується канонів протестантизму. Рідна мова - діалект йоруба. Додатково особа вільно володіє англійською мовою, на побутовому рівні розмовляє російською мовою. За сімейним станом неодружений, ніколи не перебував у шлюбних відносинах. Дітей не має. Шукач захисту має неповну вищу освіту, що здобув у таких навчальних закладах: 1999-2004 роки, початкова школа «Faith qualitative nursery» (м. Ібадан, штат Ойо); - 2004-2007 роки, середня школа «Walbrook college» (м. Ібадан, штат Ойо); - 2007-2010 роки, вища школа «Oladipo Alayande» (м. Ібадан, штат Ойо); - 2010-2013 роки, вища школа без назви (м. Абеокута, штат Огун); - 2014 рік, навчальний заклад «ЕАС» (м. Ібадан, штат Ойо); - 2015-2017 роки, Морська академія (м. Орон, штат Аква-Ібом); - 2018-2022 роки, Одеський національний морський університет (м. Одеса, Україна). Навчання не закінчив через фінансові труднощі та відрахування з вишу. Щодо працевлаштування, на Батьківщині ніколи не працював. В Україні офіційно не працевлаштований, підробляє у сферах ІТ-технологій та музики. Зі слів заявника, він належить до категорії невійськовозобов`язаних, строкову службу на Батьківщині не проходив. З усних тверджень, ані шукач захисту, ані його близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій як на території Нігерії, так і поза межами цієї країни. На території Нігерії до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався.

Встановлені наступні близькі родичі особи: 1. Фестос, батько, приблизно 60-65 років, працював інженером сільського господарства. Проживає у м. Абуджа, пенсіонер, не працює; 2. Фолюке, матір, приблизно 50 років, працювала фен-дизайнером одягу. За останніми даними заявника, матір перебуває в гостях у доньки (м. Бірмінгем, Велика Британія). До матеріалів ОС долучена копія вклеєної у паспортний документ британської візи типу C-visit, терміном дії від 03.04.2025 до 03.10.2025 року; 3. Феромі, рідний молодший брат, приблизно 24-25 років, неодружений, студент. Проживає у м. Абеокута, штат Огун; 4. Оре, рідна молодша сестра, 28 років, заміжня. Починаючи з 2023 року проживає на території Великої Британії (м. Бірмінгем). До матеріалів ОС долучена копія форми дозволу перебування на території ВБ, як випускника, терміном дії до 25.09.2026 року. Інформація стосовно переслідувань близьких родичів на території Нігерії за матеріалами особової справи не виявлена.

За результатами опитування встановлено, що у вересні 2018 року на підставі паспортного документа для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 та української багаторазової візи типу D серії М () 06475332 заявник легально виїхав із Нігерії, авіасполученням Лагос (Нігерія) Доха (Катар) - Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна). 16.09.2018 року прибув до України, пункт перетину кордону - міжнародний аеропорт «Одеса». Із зазначеного періоду часу територію України не залишав. Під час перевірки за обліками ДПС України (підсистема «Аркан») спостерігається відмітка про в`їзд/виїзд з території України 19.10.2019 року через ПП «Нові Яроловичі» на кордоні з Республікою Білорусь (виїзд пов`язаний із придбанням транспортного засобу).

Підставою для прийняття до розгляду третьої заяви у сфері міжнародного захисту стали роздруківки з мережі Інтернет. Таким чином, шукач захисту наполягав на перегляді справи, що пов`язаний із зміною внутрішньополітичної та безпекової ситуації на території Нігерії (арк. 5 анкетування від 23.04.2025, арк. 3 співбесіди від 01.05.2025). Інші істотні елементи за матеріалами особової справи протягом квітня липня 2025 років не виявлені.

У висновку зазначено, що інформаційні матеріали мають технічний характер, надавалися з метою підсилення історії шукача захисту задля третього прийому (реєстрації) заяви в сфері міжнародного захисту та не свідчать про погіршення загальної без пекової ситуації в Нігерії; за матеріалами особової справи не встановлено об`єктивних підстав щодо застосування до заявника тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання, в тому числі у випадку повернення до Нігерії; клопотання особи не відповідає умовам, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, а саме в заявника відсутні загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань; ймовірність зазнати серйозної шкоди на території Нігерії, в тому числі після повернення виключається через визнання регіону постійного попереднього місця проживання таким, де рівень безпеки для цивільного населення є достатньо безпечним.

За матеріалами особової справи не встановлено будь-яких суб`єктивних чи об`єктивних елементів переслідування чи дискримінації за ознаками визначення біженцем, а також елементів, які б свідчили про застосування серйозної шкоди в країні громадянської належності, як це передбачено пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI. Разом з тим, вказано у Висновку, як спостерігається зі звіту UK Office за липень 2024 року щодо альтернативи внутрішнього переміщення в Нігерії, особи, які не належать до вразливих категорій та мають побоювання переслідувань з боку державних або антиурядових агентів, можуть скористатися альтернативою внутрішнього переміщення переважно.

05.09.2025 відповідачем було прийнято рішення №53-25 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» яким відмовлено у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 .

У рішенні вказано, що на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Про вказане рішення позивача повідомлено Головним правлінням ДМС в Одеській області, відповідно до повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.09.2025 №76.

Вважаючи рішення №53-25 від 05.09.2025 протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції визнав правомірним спірне рішення ДМС України від 05.09.2025 №53-25 через не встановлення фактів або обставин, які дають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності щодо позивача можуть застосувати переслідування, психологічне або фізичне насильство з боку уряду за власні релігійні переконання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI (далі Закону №3671-VI), в редакції яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 статті 1 Закону №3671-VI передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вказані висновки узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19.09.2018 року по справі №815/2736/17.

Відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Як встановлено судом, відомості щодо громадянства та установчі дані позивача в органі міграційної служби підтверджено оригіналом паспортного документа громадянина Федеративної Республіки Нігерії для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 (період дії: 04.09.2023 03.09.2028), орган видачі Посольство Республіки Нігерія, виданий посольством Республіки Нігерія у м. Анкара, Турецька Республіка. За етнічною належністю позивач належить до племені «йоруба». Органом міграційної служби встановлено, що шукач захисту не має належності до окремої соціальної групи, політичні переконання відсутні; ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не належали до жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій як на території Нігерії, так і поза межами країни громадянської належності, що підтверджено за результатами опитування (арк.6 анкетування від 09.11.2023, арк. 7 протоколу від 15.11.2023).

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, легального перетину кордону. У вересні 2023 року через Посольство Нігерії у м. Анкара (Туреччина) позивачем оформлено новий паспортний документ.

Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у вересні 2018 року легально прибув на територію України авіарейсом Лагос (Нігерія) - Одеса, міжнародний аеропорт Одеса (Україна), на підставі паспортного документу гр. Нігерії серії НОМЕР_1 (термін дії 02.03.2018 01.02.2023) та оформленої багаторазової візи типу D серії НОМЕР_5 . На підставі відповідної багаторазової візи на навчання позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 , яка була скасована 07.06.2021 (07.06.2021 на підставі рішення ГУДМС в Одеській області посвідка на тимчасове проживання ОСОБА_1 скасована у зв`язку з відрахуванням його з закладу освіти).

За приписами п. 67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018, після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Отже, з 08.06.2021 позивач перебував на території України нелегально.

Колегія суддів зазначає, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач втретє звернувся з заявою про набуття міжнародного захисту лише 14.04.2025, тобто більш як через 6 років після потрапляння на територію України та перебування на території України нелегально з 08.06.2021, позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту відмова у задоволенні якої є предметом позову у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1: "Про судову практику розгляду спорів щодо статус біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", колегія суддів враховує, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом: країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення і: заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Правові висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом, зокрема, в постанові від 16.02.2018 у справі №825/608/17, у постанові від 11.10.2018 у справі №815/1892/17.

Щодо безпекової ситуації у Нігерії, то судом апеляційної інстанції встановлено таке.

Звертаючись з заявою про надання міжнародного захисту вперше, заявник зазначав про неможливість повернення до країни громадянської належності через події, що відбуваються у Нігерії.

Судом першої інстанції вірно з`ясовано, що виїзд ОСОБА_1 з країни громадянської належності, за словам заявника, відбувся з метою навчання у навчальному закладі на території України. Однак, як встановлено апеляційним судом, шукач захисту із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканнями, про зазначене свідчить обставина нелегального перебування заявника на території України з 08.06.2021р. до моменту звернення до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області 08.02.2023, у зв`язку з чим за порушення правил перебування іноземців в Україні (проживання без документів на право проживання в Україні) по відношенню до заявника було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД №009481 від 06.02.2023, згідно зі ст. 203 КУпАП та прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення НП МОД №009572 від 06.02.2023.

Також, в ході опитування позивача останній повідомив, що він бажає перебувати на території України легально, а у випадку повернення до Нігерії його можуть викрасти, оскільки вважатимуть, з міркувань того, що у нього є гроші, статки, оскільки це розповсюджена ситуація у Нігерії, стосується не тільки тих, хто повернувся з-за кордону, а й тих, хто там перебуває.

Проте дане твердження позивача носить загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Заявником не повідомлено обставин, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У заяві від 14.04.2025 позивач покликався на події в Нігерії, що відбулися 03 та 04 квітня 2025 року. Але інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06 серпня 2020 року по справі №420/3327/19, від 06.03.2019 по справі №826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі №815/2505/17. постанові від 04.03.2019 по справі №815/2505/17.

Таким чином, колегія суддів, як і суд першої інстанції, дійшла висновку про відсутність конкретних підстав, через які позивач може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

На це вказує наступне:

Відповідно до релевантної ІКП, у 2023 році в Нігерії не було здійснено жодної страти (додаток №2 до висновку). Враховуючи викладене, відповідно до індивідуальних особливостей заявника можливо дійти висновку про відсутність підстав для застосування смертної кари.

На підтвердження встановлено, що позивач не є суб`єктом кримінальних справ, протиправною діяльністю на території країни не займався, що самостійно підтвердив під час опитування.

З приводу можливого застосування тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання у випадку добровільного повернення до Нігерії, то позивач повністю спростував таку інформацію (арк. 6 співбесіди від 01.05.2025). У звіті USSD про права людини за 2023 рік стосовно «Катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, а також інших зловживань» зазначається, що в деяких регіонах країни відбувається перевищення повноважень з боку служби безпеки. Річ йде про регіони, де відбуваються протистояння між державною владою та бойовиками (додаток №2 до висновку). Зокрема, за справою шукача захисте встановлено, що він не належить до таких територіальних одиниць країни та категорій ризику. Зазначене свідчить про мінімізацію процесів зазнати серйозної шкоди на території Нігерії.

Як зазначено відповідачем та не заперечувалось позивачем, відповідно до ІКП, на території Нігерії відсутні міжнародні та внутрішні збройні конфлікти. Дійсно, у деяких регіонах країни понад десять років спостерігається незмінна і напружена ситуація боротьби держави із бойовиками. Зокрема, заявник надав твердження про існування ймовірності викрадення з боку «пастухів народності «Фулані».

Разом із тим, відповідно до звіту Європейської агенції з питань притулку (EUAA, станом на липень 2024 року), збройні сутички фермерів та представників Фулані мають місце у північних та північно-західних регіонах Нігерії. Таким чином встановлено, що подібні напади на території столиці країни, де проживає батько заявника відсутні. Це підтверджує факт спроби надання недостовірної інформації задля підсилення історії про неможливість повернення до Нігерії (додаток №4 до висновку).

Джерело ІКП: https://еuаа.europa.eu/publications/coi-report-nigeria-countrv- focus

Відсутність такої загрози з боку пастухів Фулані також підтверджено позивачем, який повідомив, що особисто він або члени його родини не зазнавали серйозної шкоди у вигляді загроз або побоювань (арк. 3 співбесіди від 02.06.2025). Додатково, заявник повідомив про цілком задовільну безпекову ситуацію в м. Абуджа, де станом на теперішній час проживає його батько (арк. 3 співбесіди від 02.06.2025).

За матеріалами уряду Великої Британії від 2024 року, міські регіони Нігерії, включаючи м. Абуджа та м. Лагос є цілком безпечними для проживання цивільного населення (додаток № 5,8 до висновку).

Джерело ІКП: https://www.gov. uk/government/publications/nigeria-country- policy-and-information-notes/country-poiicy-and-information-note-internal- relocation-july-2024-accessible

Щодо угрупування «Боко Харам», за звітом Європейської агенції з питань притулку (EUAА, липень 2024 року), протягом 2023 року діяльність «Боко Харам» залишалася активною в північних регіонах Нігерії, але позивач та члени його родини не проживають на зазначених територіальних одиницях.

Крім того, за звітом у м. Абуджа та прилеглих федеральних територіях не спостерігається присутності представників зазначеного угрупування, що виключає сегмент небезпеки в разі повернення шукача захисту до країни (додаток №6 до висновку).

Джерело ІКП: https://euaa.europa.eu/publications/coi-report-nigeria-country- focus

Крім того, позивач самостійно заперечив факт діяльності «Боко Харам» у регіонах свого попереднього постійного місця та сучасного проживання батька (арк. 4 співбесіди від 23.06.2025).

Також ОСОБА_1 самостійно заперечив факт діяльності «Боко Харам» у регіонах свого попереднього постійного місця та теперішнього проживання батька (арк. 5 співбесіди від 23.06.2025).

Під час проведення співбесід позивач здійснив посилання на матеріали з Інтернету, вказав що в країні викрадають людей з метою викупу. (арк. 5 співбесіди від 01.05.2025, арк. 5 співбесіди від 23.06.2025). Будь якою додатковою інформацією він не володіє, у тому числі про суб`єктів ймовірної небезпеки. Відповідно до звіту інформаційного агентства «The Cablе» y 2023 році в Нігерії відбулося 4243 викрадення. Разом із тим, у звіті надано перелік територіальних одиниць де відбувалися подібні дії: Замфарі, Кадуна, Нігер та Сокото.

Таким чином, заявник, який проживав у м. Ібадан (штат Ойо), м. Абеокута (штат Огун), а також батько, який проживає у м. Абуджа не мають належності до таких територіальних одиниць. Тобто, належать до категорій осіб, які не зазнають серйозної шкоди.

Також позивач підтвердив, що держава докладає значних зусиль для боротьби із вищезазначеною проблемою, проводить заходи, що спрямовані на досягнення стабілізації та зменшення подібних випадків (арк. 5 співбесіди від 23.06.2025).

Крім того, відповідно до звіту Британського офісу з питань притулку (UK Office) за серпень 2024 року щодо суб`єктів отримання захисту на території Нігерії відзначається, що держава, загалом, докладає зусиль та здатна забезпечити захист особам, які зазнають переслідувань або серйозної шкоди з боку недержавних суб`єктів (додаток №7 до висновку).

За матеріалами аналізу наявних моніторингових звітів у сфері дотримання прав людини відсутня інформація, яка б суперечила вище проаналізованій ІКП, що свідчить про відсутність погіршення безпекової ситуації в Нігерії станом на момент розгляду третього звернення позивача.

Щодо посилань позивача на загибель 40 людей внаслідок нападів на села, то, як зазначено відповідачем та не спростовано позивачем, такі події стосуються місцевості, на якій не проживав ОСОБА_1 .

Побоювання, на які покликається позивач, мають сумнівний характер.

Це підтверджує факт спроби надання недостовірної інформації задля підсилення історії про неможливість повернення до Нігерії (додаток №4 до висновку).

Джерело ІКП: https://еuаа.europa.eu/publications/coi-report-nigeria-countrv- focus

Джерело ІКП: https://www.gov.uk/government/publications/nigeria-country- policy-and-information-notes/country-poiicy-and-information-note-internal- relocation-july-2024-accessible

В результаті аналізу інформаційних статей встановлено, що їх зміст не суперечить релевантній ІКП (додаток 6 до висновку). Обидва інформаційних матеріали мають належність до місцевості Мангура (штат Плато), а також штату Бенуе. Тобто адміністративних одиниць на території Нігерії, до яких заявник та члени його родини ніколи не мали належності.

Зокрема, твердження позивача, що батько з метою організації бізнесу колись виїжджав до м. Джос (штат Плато), не приймається як доказ існування серйозної шкоди з наступних причин: батько заявника проживає у м. Абуджа; виїзд до м. Джос був пов`язаний із економічними цілями - відкриття бізнесу; період перебування у м. Джос мав тимчасовий характер, переїзду на постійне проживання не відбувалося; відповідно до географічного розташування м. Джос знаходиться на відстані 76 кілометрів від місцевості Мангура, про яку йде річ в інформаційних матеріалах, які заявник надав як доказ.

Крім того встановлено, що родина заявника ніколи не була об`єктом нападів з боку бойовиків, пастухів фулані або інших угрупувань (арк. 3 співбесіди від 02.06.2025, арк. 4 співбесіди від 23.06.2025). Також позивач не зміг надати жодного негативного прикладу, пов`язаний із близькими друзями, знайомими або іншими третіми особами.

Єдиною, на думку позивача, загрозою, яка може виникнути у разі його повернення до Нігерії є ймовірне його викрадення з корисливих мотивів, оскільки він, як особа, яка повернулась з-за кордону може мати, на думку викрадачів, гроші.

Однак, вказане не є тими підставами, які в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є свідченням, що позивач є біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо належності ОСОБА_1 до християнської релігії, апеляційним судом встановлено таке.

Елементи громадянства (раси) підтверджуються документально наданим оригіналом паспортного документом для виїзду за кордон серії НОМЕР_6 (період дії: 04.09.2023 - 03.09.2028).

У вересні 2023 року через Посольство Нігерії у м. Анкара (Туреччина) позивачу оформлено новий паспортний документ, що вказує на стійкий природний зв`язок заявника з державою, а також наміри щодо продовження користування захистом країни громадянської належності.

Варто зауважити, що позивач не заперечує факт користування захистом країни громадянської належності у вигляді безперешкодного звернення до державних установ, наприклад, дипломатичних структур Нігерії. Зазначене (свідченням відсутності переслідування та дискримінації з боку державних суб`єктів влади (арк. 3 співбесіди від 02.06.2025).

Позивач повідомив, що за національністю (етнічною належністю) належить до народу «йоруба», за віросповіданням є християнином протестантської течії. Відповідно до аналізу ІКП з`ясовується, що етнічна група «йоруба» складає більше 15% населення країни, за віросповіданням - більше 45% населення дотримується християнської віри (додаток № 1 до висновку).

Джерело ІКП: https://www. cia.gov/the-world-factbook/countries/nigeria/

Отже, матеріалами справи не підтверджено, що позивач зазнавав переслідувань за ознаками віросповідання, сповідував християнство. Проти нього ніколи не висувалось офіційних обвинувачень на території Нігерії, він не притягався до кримінальної відповідальності в країні громадянської належності. Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Заявником не повідомлено обставин, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги позивача щодо наявної загрози для нього у випадку повернення на Батьківщину, враховуючи проведений аналіз наявних документів, твердження позивача під час проведених процедур, опрацьовану інформацію за країною походження особи з достовірних джерел, оскільки сама по собі інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись з відповідною заявою без наявності передбачених на це законодавством підстав для конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 06.03.2019 у справі №826/14576/16, від 04.03.2019 у справі №815/2505/17.

Згідно з п. п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Позивач не відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Також відповідно до матеріалів особової справи позивача колегія суддів встановила, що відомості щодо громадянства та установчі дані позивача в органі міграційної служби підтверджено оригіналом паспортного документа громадянина Федеративної Республіки Нігерії для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 (період дії: 04.09.2023 03.09.2028), орган видачі Посольство Республіки Нігерія, виданий посольством Республіки Нігерія у м. Анкара, Турецька Республіка.

За етнічною належністю позивач належить до племені «йоруба». Органом міграційної служби встановлено, що шукач захисту не має належності до окремої соціальної групи, політичні переконання відсутні; ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не належали до жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій як на території Нігерії, так і поза межами країни громадянської належності, що підтверджено за результатами опитування (арк.6 анкетування від 09.11.2023, арк. 7 протоколу від 15.11.2023).

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, легального перетину кордону. У вересні 2023 року через Посольство Нігерії у м. Анкара (Туреччина) позивачем оформлено новий паспортний документ.

Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені нею обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, і наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя В.А.Голуб

Суддя Ю.В.Осіпов