Справа № 420/8709/25
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2026-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/8709/25

Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П. Дата і місце ухвалення: 08.12.2025р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС в Одеській області щодо порушення порядку визначення суми податку на додану вартість в розмірі 136364,00 грн., що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України на користь ФОП ОСОБА_1 , та порушення строків проведення розрахунків;

- стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області на користь ФОП ОСОБА_1 заборгованість бюджету із відшкодування ПДВ у розмірі 136 364,00 грн. та пені, нарахованої на суму такої заборгованості, у розмірі 48 881,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 21.10.2019р. ФОП ОСОБА_1 була подана податкова декларація з податку на додану вартість за вересень 2019 року, у рядку 19 якої відображено показник від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду у розмірі 136364,00 грн. та яку у рядку 20.2.1 було заявлено до бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку. За результатами перевірки достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за вересень 2019 року Головним управління ДПС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення № від 08.01.2020р. про відмову у наданні бюджетного відшкодування з ПДВ, яке в подальшому було скасовано в судовому порядку. Однак, станом на дату звернення з даним позовом до суду ФОП ОСОБА_1 не отримала бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 136364,00 грн. На звернення в січні 2025 року до Головного управління ДПС в Одеській області щодо бюджетного відшкодування ПДВ, відповіді не отримала. З посиланням на положення ст.200 ПК України ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність Головного управління ДПС в Одеській області щодо порушення порядку визначення суми податку на додану вартість в розмірі 136364,00 грн., що підлягає відшкодуванню на її користь з Державного бюджету України.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року відмовлено в задоволені клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду. Позовну заяву залишено без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, не правильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 08.12.2025р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням ОСОБА_1 на те, що їй достеменно стало відомо про порушення прав, свобод та інтересів лише 11 квітня 2025 року зі службової записки Головного управління ДПС в Одеській області №462 від 09.04.2025р.

Також, апелянт посилається на те, що нею було надано суду докази неможливості звернутися з даним позовом про оскарження протиправної бездіяльності Головного управління ДПС в Одеській області раніше у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 була змушена виїхати 13 березня 2022 року з території України до Німеччини у зв`язку з російською збройною агресією проти України. Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що вона пройшла складний та тривалий шлях інтеграції та асиміляції у новому суспільстві, новій країні, перебуваючи в якій доступ до правосуддя в Україні ускладнюється.

Посилається апелянт і на те, що предметом спору у даній справі є оскарження протиправної бездіяльності Головного управління ДПС в Одеській області, тобто триваючої пасивної поведінки суб`єкта владних повноважень, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого вчинення особою протиправних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим, неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. До того ж, позовні вимоги носять як адміністративно-правовий характер, так і цивільно-правовий характер одночасно, не виключають один одного і є похідними. В свою чергу, позовна давність та строк звернення до суду щодо захисту права власності та стягнення заборгованості є спеціальним та становить три роки відповідно до норм Цивільного законодавства

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21.10.2019р. ФОП ОСОБА_1 подала податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2019 року, у рядку 19 якої відобразила показник від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду у розмірі 136364,00 грн. та яку у рядку 20.2.1 заявила до бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку.

До податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2019 року ФОП ОСОБА_1 додала, зокрема, заяву про повернення суми бюджетного відшкодування (Додаток 4) і розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5).

На підставі наказу Головного управління ДПС в Одеській області №1719 від 13.11.2019р. та направлень №№1738,1739 від 22.11.2019р. проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за вересень 2019 року.

За результатами перевірки Головним управлінням ДПС в Одеській області складено акт №515/15-32-33-05/ НОМЕР_1 від 06.12.2019р., в якому, серед іншого, зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 пункту 44.1, пункту 44.3 статті 44, пункту 189.1, пункту 198.3 статті 198, пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, у розмірі 136364,00 грн.

На підставі вказаного акту перевірки Головним управлінням ДПС в Одеській області винесено податкове повідомлення-рішення № від 08.01.2020р., яким позивачу відмовлено у наданні бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 136364,00 грн.

Зазначене податкове повідомлення-рішення ФОП ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2022р. по справі №420/12471/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2022р., позов ФОП ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області № від 08.01.2020р.

Таким чином, судове рішення у справі №420/12471/21 набрало законної сили 11.05.2022р.

Сторонами у справі не заперечується, що на користь ФОП ОСОБА_1 податковим органом не виплачено бюджетного відшкодування податку на додану вартість за вересень 2019 року в сумі 136364,00 грн., що власне і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_1 на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд першої інстанції, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.12.2023р. по справі №280/6365/19, виходив з того, що початок перебігу строку з відповідним позовом до суду має розпочинатись з дати виникнення бюджетної заборгованості по відшкодуванню ПДВ (що є також датою початку строку для нарахування пені, оскільки вимоги щодо відшкодування пені нерозривно пов`язані із фактом існування заборгованості бюджету), і такою датою є наступний день, який слідує за датою закінчення строку, визначеного пунктом 200.15 статті 200 Податкового кодексу України. Суд зазначив, що з урахуванням дати фактичного отримання контролюючим органом судового рішення по справі №420/12471/21, що набрало законної сили, та приписів п.200.12, п.200.13 ст.200 ПК України (п`яти днів для підготовки висновку податковим органом та п`яти операційних днів для перерахування органами казначейства), саме з 01.06.2022р. розпочався перебіг шестимісячного строку звернення ОСОБА_1 до суду з позовною вимогою про стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого ПДВ з Державного бюджету України. Проте, позовну заяву подано до суду лише 25.03.2025р., тобто з пропуском встановленого частиною другою статті 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду із заявленими позовними вимогами.

Суд першої інстанції звернув увагу, що ОСОБА_1 приймала участь у розгляді справи №420/12471/21 через уповноваженого представника, відтак, після виїзду за межі території України вона не була позбавлена можливості дізнатися про хід розгляду справи, та, як наслідок, отримати інформацію про повернення бюджетного відшкодування після скасування ППР. Надаючи до суду заяву про для поновлення строку звернення до суду, позивач не надала доказів того, що введення на території України воєнного стану позбавило її можливості звернутись до суду за захистом порушеного права, в межах строків, визначених КАС України.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано приписами статті 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).

Колегія суддів звертає увагу, що Податковий кодекс України не містить прямої норми, яка б визначала строки звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням ПДВ державою та та/або пені на суми заборгованості з відшкодування ПДВ.

Строк давності у 1095 днів, встановлений статтею 102 Податкового кодексу України, поширюється, зокрема, на право платника податків на подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування (пункт 102.5).

При цьому, положення пункту 102.5 статті 102 Податкового кодексу України не регулюють питань строків звернення до адміністративного суду, а встановлюють лише строк для подання платником податків заяви до контролюючого органу про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи наведене, стаття 102 Податкового кодексу України, у тому числі й пункт 102.5 цієї статті, не є тим «іншим законом», яким установлені спеціальні строки звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 122 КАС України у якій передбачено загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

Суд, також, звертає увагу, що частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогою про стягнення на його користь бюджетної заборгованості з податку на додану вартість та пені у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості з податку на додану вартість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №140/1770/19, від 16.02.2023р. у справі №803/1149/18 та від 28.10.2025р. у справі №280/6365/19.

Відповідно до п.200.15 ст.200 ПК України у разі коли за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, контролюючий орган не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний внести відповідні дані до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду контролюючий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.

Пунктом 200.17 статті 200 ПК України передбачено, що джерелом сплати бюджетного відшкодування (у тому числі заборгованості бюджету) є доходи бюджету, до якого сплачується податок.

При цьому, відповідно до п.200.23 ст.200 ПК України, суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Верховний Суд в постановах від 25.12.2023р. та від 28.10.2025р. по справі №280/6365/19 вказав, що початок перебігу строку має розпочинатись з дати виникнення бюджетної заборгованості по відшкодуванню ПДВ (що є також датою початку строку для нарахування пені, оскільки вимоги щодо відшкодування пені нерозривно пов`язані із фактом існування заборгованості бюджету), і такою датою є наступний день, який слідує за датою закінчення строку, визначеного пунктом 200.15 статті 200 Податкового кодексу України, який обраховується від дати фактичного отримання контролюючим органом судового рішення, що набрало законної сили про задоволення позову позивача + 5 днів для підготовки висновку податковим органом та 5 операційних дні на відшкодування органами казначейства (зазначена кількість днів могла варіюватись в залежності періоду в якому заборгованість виникла та правового регулювання на той період, а саме пунктів 212, 213 Податкового кодексу України).

Отже, статусу бюджетної заборгованості невідшкодовані суми ПДВ набувають на наступний день, який слідує за датою закінчення строку, визначеного пунктом 200.15 статті 200 Податкового кодексу України, отож, саме з указаної дати платник податків набуває право на нарахування пені та звернення до суду про її стягнення.

Після закінчення процедури судового оскарження контролюючий орган протягом п`яти робочих днів, що настали за днем отримання відповідного рішення, зобов`язаний вчинити належні дії по бюджетному відшкодуванню, у разі не вчинення належних дій, невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість.

Колегія суддів зазначає, що протягом усього періоду від дати виникнення права на нарахування пені на бюджетну заборгованість з податку на додану вартість, заявлену ОСОБА_1 до відшкодування в податковій декларації за вересень 2019 року, до дати звернення до суду з даним позовом, законодавчий механізм нарахування та обчислення пені на бюджетну заборгованість з ПДВ не змінювався, а відповідне право на бюджетне відшкодування на пеню виникло у позивача з моменту узгодження суми бюджетної заборгованості, що прямо випливає з положень пункту 200.23 статті 200 ПК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням дати фактичного отримання контролюючим органом судового рішення по справі №420/12471/21, що набрало законної сили, та приписів п.200.12, п.200.13 ст. 200 ПК України (п`яти днів для підготовки висновку податковим органом та п`яти операційних днів для перерахування органами казначейства), з 01.06.2022р. розпочався перебіг шестимісячного строку звернення до суду з позовною вимогою про стягнення бюджетного відшкодування з ПДВ та пені на суму несвоєчасно відшкодованого ПДВ з Державного бюджету України.

Проте, позовну заяву ОСОБА_1 подала до суду лише 25.03.2025р., тобто із значним пропуском строку звернення до суду.

Ознайомлення позивачем зі змістом службової записки Головного управління ДПС в Одеській області №462 від 09.04.2025р. не змінює дати, з якої у спірних правовідносинах розпочав свій відлік встановлений ст.122 КАС України строк звернення до суду.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що пропуск строку звернення до суду не є безумовною підставою для застосування судом наслідків такого пропуску, встановлених чинним процесуальним законом. Відповідний строк може бути поновлений судом за заявою заінтересованої особи у випадку наявності поважних причин його пропуску, які повинні бути доведені належними доказами.

При зверненні з даним позовом до суду першої інстанції та в обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що ведення на території України воєнного стану позбавило її можливості звернутись до суду за захистом порушеного права, в межах строків, визначених КАС України, оскільки вона змушена була покинути територію України та виїхати до Німеччини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана обставина у спірних правовідносинах не є поважною причиною строку звернення до суду з огляду на наступне.

В постанові від 16 травня 2024 року по справі №420/28753/23 Верховний Суд вказав, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише пропущені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 грудня 2022 року по справі №990/102/22 зазначила, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, сам по собі виїзд позивача 13 березня 2022 року з території України не є безумовною підставою для поновлення строку звернення до суду.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що перебування ОСОБА_1 за кордоном безпосередньо вплинуло на можливість належного використання нею своїх процесуальних прав та обов`язків, ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанцій не надано.

Більше того, при вирішенні спірного питання колегія суддів враховує, що після виїзду за межі території України позивач приймала участь у розгляді судової справи №420/12471/21 через уповноваженого представника, відтак не була позбавлена можливості дізнатися про хід розгляду справи, отримати інформацію про повернення бюджетного відшкодування після скасування ППР та своєчасно звернутися з даним позовом до суду.

Крім того, позовну заяву від імені ОСОБА_1 подано до суду представником Верчук О.В., який діє на підставі довіреності, виданої ще 03.04.2024р., тобто за рік до подачі даного позову. Зазначене, на думку колегії суддів, є додатковим свідченням про наявність у ОСОБА_1 об`єктивної можливості звернутися до суду значно раніше, аніж це має місце у даному випадку.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що предметом спору є протиправна бездіяльність Головного управління ДПС в Одеській області, яка має триваючий характер, оскільки звернення з даним позовом до суду спрямоване, насамперед, на стягнення з Державного бюджету України на користь ФОП ОСОБА_1 заборгованості з бюджету із відшкодування ПДВ у розмірі 136 364,00 грн. та пені, нарахованої на суму такої заборгованості, у розмірі 48 881,81 грн. Заявлення позивачем вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача не дає підстав для висновку, що строк звернення з відповідним позовом до суду не обмежено.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно частин 3, 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного у сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 з підстав пропуску нею строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги позивача та скасування ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 29 січня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук