Справа № 380/20779/25
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 рокусправа № 380/20779/25
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації ( 79008, м. Львів, вул. Винниченка, 18, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації, у якій просить суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 , у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни від 05.08.2025;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Головному управлінні Національної поліції у Львівській області та звільнений з 12.07.2024 за станом здоров`я. Зазначає, що є особою з інвалідністю III групи. Позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п.2 ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу». Проте відповідач листом відмовив у встановлені такого статусу. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Ухвалою судді від 20 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації ( далі відповідач) подало до суду відзив на позовну заяву, в якому з наведеними позивачем у позовній заяві обставинами та вимогами не погоджується повністю. Зазначає про те, що міністерство у справах ветеранів України, інформувало Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації, що поліцейські не належать до числа осіб, які проходили службу на посадах рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, тому на позивача не може поширюватися дія п.2 ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу». Відтак, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повністю.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

ОСОБА_1 , з 16 лютого 2011 року до 12 липня 2024 року проходив службу в Головному управлінні Національної поліції у Львівській області на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції №1 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП у Львівській області.

У період проходження служби під час виконання службових обов`язків, а саме 11 серпня 2022 року ОСОБА_1 отримав ЗЧМТ у вигляді енцефалопатії з синдромом внутрішньочерепної гіпертензії, лікворо-динамічними кризами стійкою цефалгією, розсіяною вогнищевою симптоматикою, вертибулопатією, астеноневропатичним синдромом.

20 травня 2022 року складено акт №45 (форми Н-1) про розслідування нещасного випадку, який стався 11 серпня 2021 року о 13 год. 30 хв (затвердженого начальником ГУНП у Львівській області Олександром Шляховським), яким встановлено: «комісією з розслідування нещасного випадку порушень у діях ОСОБА_1 не встановлено. Відповідно до розділу III п.7.1 наказу МВС України від 05.10.2020 №705 комісія вважає, що нещасний випадок стався у період проходження служби під час виконання службових обов`язків».

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 352 від 02 липня 2024 року, виданому медичною (військово-лікарською) комісією ДУ "ТМО МВС України по Львівській області" за розпорядженням УКЗ ГУНП в Львівській області, зазначено, що захворювання пов`язане з проходженням служби в поліції, травма - так, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААГ № 605772 позивачу встановлено третю групу інвалідності до 01 серпня 2025 року - травма пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Відповідно до Довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках позивач втратив 55% згідно з «Свідоцтва про хворобу» №352 від 02.07.2024.

У зв`язку із отриманою травмою ОСОБА_1 на підставі наказу начальника ГУ НП у Львівській області від 12 липня 2024 року № 395 о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 2 частини 1 статті 77 за станом здоров`я (через хворобу) звільнено зі служби в органах Національної поліції.

Згідно з Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи позивачу було продовжено третю групу інвалідності до 07.07.2027.

09 вересня 2024 року позивач звернувся із заявою до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації, відповідно до якої просив встановити йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Однак, відповідно до листа Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації №01-5/1375 від 16 вересня 2024 року позивачу відмовлено у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", оскільки відповідно до пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу PCP, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами. На думку, відповідача законодавством не передбачено встановлення такого статусу особам, які проходять службу в поліції, а Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року у справі № 380/25713/24 позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року у справі № 380/25713/24 відповідач повторно розглянув заяву позивача щодо встановлення позивачу статусу інвалідності внаслідок війни третьої групи відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Листом від 05.08.2025 №133/Вих.01-5/1527/25 повідомив позивача про те, що міністерство у справах ветеранів України розглянуло лист Управління з питань ветеранської політики Львівської обласної державної адміністрації від 11.06.2025 №18-1200/0/2-25 щодо надання статусу особи з інвалідністю внаслідок виконання ОСОБА_1 у урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року у справі № 380/25713/24. Вказує на те, що Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 у справі №380/25713/24 повторно розглянуло заяву про встановлення - статусу особи 3 інвалідністю внаслідок війни третьої групи відповідно до п.2 4.2 ст.7 закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". За результатами розгляду листа Міністерство у справах ветеранів України довело до відома, що на вказаний час відсутні правові підстави для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи згідно 3 пунктом 2 частини 2 статті 7 зазначеного Закону.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, відтак звернувся із вказаним позовом до суду.

При прийнятті рішення суд керується такими нормами права.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Положеннями статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни та створення належних умов для їх життєзабезпечення є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993(далі - Закон 3551-XII).

Статтею 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 7 Закону №3551 до осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

З аналізу наведеної норми випливає, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Так Верховний Суд в постанові від 02.04.2021 у справі №0540/9350/18-а зазначив, що згідно з пунктом 2 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII для визначення права на встановлення статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» підлягає встановленню те, що, по-перше, особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу PCP, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, та, по-друге, те, що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Тобто, однією з основних підстав для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є сам орган, де проходила службу особа та отримала травму, зокрема його належність до військових формувань.

Для встановлення наявності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни згідно з п.2 ч.2 ст. Закону № 3551-XII необхідно з`ясувати наявність двох умов: 1) належність позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, 2) встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Частиною другою цієї ж норми передбачено, що діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відтак, працівники Національної поліції України відносяться до працівників органів Міністерства внутрішніх справ України.

Суд встановив, що позивач був звільнений з органів Національної поліції України 12 липня 2024 року № 395 о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 2 частини 1 статті 77 за станом здоров`я (через хворобу).

У період проходження служби під час виконання службових обов`язків, а саме 11 серпня 2022 року позивач отримав ЗЧМТ у вигляді енцефалопатії з синдромом внутрішньочерепної гіпертензії, лікворо-динамічними кризами стійкою цефалгією, розсіяною вогнищевою симптоматикою, вертибулопатією, астеноневропатичним синдромом.

20 травня 2022 року складено акт №45 (форми Н-1) про розслідування нещасного випадку, який стався 11 серпня 2021 року о 13 год. 30 хв (затвердженого начальником ГУНП у Львівській області Олександром Шляховським), яким встановлено: «комісією з розслідування нещасного випадку порушень у діях ОСОБА_1 не встановлено. Відповідно до розділу III п.7.1 наказу МВС України від 05.10.2020 №705 комісія вважає, що нещасний випадок стався у період проходження служби під час виконання службових обов`язків».

З наведеного слідує, що захворювання, яке стало наслідком в подальшому встановлення позивачу інвалідності третьої групи, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, відбулося під час виконання ним службових обов`язків, як особою, яка належала до кола осіб органів Міністерства внутрішніх справ України (зокрема, на момент нещасного випадку), що в свою чергу свідчить про підтвердження наявності однієї з умов, які дають право на отримання статусу йому особи з інвалідністю третьої групи внаслідок війни.

Щодо другої умови, яка повинна бути дотримана для набуття позивачем статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII- встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до абзацу 2 п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 "Питання медико-соціальної експертизи" (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Постанова № 1317), медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 35, ст. 2337), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Пунктом 26 Постанови № 1317 передбачено, що особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності.

Підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту. Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені:

обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів;

обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані;

обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає);

обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії);

обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів;

обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації;

обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Отже, вказаним пунктом Постанови № 1317 передбачено, що причинами інвалідності, крім іншого, є: захворювання: отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях; одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку.

Судом встановлено, що позивачу встановлена інвалідність 3 групи, яка одержана в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Таким чином, в процесі розгляду справи судом встановлено належність позивача до числа осіб начальницького і рядового складу Міністерства органів внутрішніх справ України, а також факту встановлення позивачу інвалідності 3 групи одержаного в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи, оскільки відмова відповідача у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не відповідає критеріям правомірності передбаченим п.1 ч.2 ст.2 КАС України.

Більше того вище зазначене, узгоджується з рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року у справі № 380/25713/24, в якому «суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи, оскільки відмова відповідача у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не відповідає критеріям правомірності передбаченим п.1 ч.2 ст.2 КАС України».

Позивач просить суд зобов`язати відповідача встановити йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи.

З цього приводу суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі "Олександр Волков проти України" (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року у справі № 380/25713/24 зобов`язано Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

На виконання вказаного рішення відповідач повторно розглянув заяву позивача про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи та повторно відмовив йому у встановленні статусу особи з інвалідністю.

Тому ефективним засобом юридичного захисту позивача буде зобов`язати Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи, що дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача та відповідатиме завданням адміністративного судочинства та у подальшому не призведе до виникнення нових судових спорів.

Згідно з ч.4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позов слід задовольнити повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації ( 79008, м. Львів, вул. Винниченка, 18, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 викладену листом від 05.08.2025 № 133/Вих.01-5/1527/25.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБрильовський Роман Михайлович