Справа № 280/10762/23
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 280/10762/23

адміністративне провадження № К/990/813/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року у справі №280/10762/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа Державна судова адміністрація України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо неповного нарахування і виплати позивачу винагороди судді за вересень, жовтень, листопад 2023 року та зобов`язати здійснити перерахунок належної позивачу винагороди судді за вересень, жовтень, листопад 2023 року, виходячи із базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року - 2684 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків і зборів.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за вересень, жовтень, листопад 2023 року, обчислених, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу суддів в розмірі 2102 грн.

Зобов`язано ТУ ДСА України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за вересень, жовтень , листопад 2023 року, виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року - 2684 грн з урахуванням раніше виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В решті позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області - задоволено.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року - скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року у справі №280/10762/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - повернуто особі, яка її подала.

06 січня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року у справі №280/10762/23. Скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Кашпур О.В. перебувала у відпустці, що підтверджується наказом від 27 листопада 2025 року №4976/0/6-25.

Вирішення питання про відкриття касаційного провадження за цією скаргою вирішується у найкоротший можливий строк після виходу судді Кашпур О.В. з відпустки.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Із змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник визначає підставою касаційного оскарження пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

В обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що скасовуючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не враховував висновки Верховного Суду, які натомість були враховані судом першої інстанції, щодо правильного застосування норм статті 130 Конституції України, частин першої-третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які були викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21, від 02 червня 2023 року у справі № 400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі № 280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі № 120/2006/22-а, від 26 липня 2023 року у справі № 240/2978/22, від 27 липня 2023 року у справі № 240/3795/22.

Крім іншого, скаржник відзначає, що правових висновків про відступлення від вказаних висновків Верховного Суду станом як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент ухвалення рішення судом першої інстанції не було. Натомість суд апеляційної інстанції безпідставно врахував правовий висновок Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24, щодо вищенаведених норм Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який містився у відповідній постанові Верховного Суду, так як вступна та резолютивна частина постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2025 року була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише 24 квітня 2025 року, а повний тест постанови ВП ВС (у якому саме і відображений текст правового висновку) оприлюднений 20 травня 2025 року.

В аспекті наведеного скаржник у касаційній скарзі звертав увагу суду, що правові висновки Верховного Суду не є нормативно-правовими актами та не мають зворотної дії у часі. Сам по собі факт ухвалення Верховним Судом правової позиції після постановлення рішення судом першої інстанції не є окремою та самостійною підставою для скасування судового рішення, ухваленого з правильним застосуванням норм матеріального права та з урахуванням правових висновків Верховного Суду, чинних на момент його ухвалення.

Проте, Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Верховний Суд зауважує, що правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Посилаючись на застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, скаржник не наводить належного обґрунтування, яке б свідчило про подібність правовідносин у цій справі та у справах, у яких Верховним Судом були зроблені відповідні висновки.

Водночас суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи щодо врахування судом апеляційної інстанції правового висновку Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24 з огляду на час його оприлюднення та відсутність зворотної дії правових висновків Верховного Суду фактично зводяться до викладення власного бачення скаржником правових наслідків застосування відповідної правової позиції та незгоди з оцінкою, наданою судом апеляційної інстанції. При цьому такі доводи не містять належного обґрунтування визначеної законом підстави касаційного оскарження, а саме підстави передбачені пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, тому відповідно не дають підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на викладене, скаржником належним чином не обґрунтовано посилання на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інших підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, скаржником не зазначено.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить належно обґрунтованих підстав касаційного оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року у справі №280/10762/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає

Суддя О.В. Кашпур