Справа № 520/21973/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 р. Справа № 520/21973/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Ширант А.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/21973/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі ГУ ДПС у Харківській області, відповідач, апелянт), в якому просив визнати протиправною та скасувати податкову вимогу ГУ ДПС у Харківській області №Ф-5081-56 від 23.02.2021 на ім`я ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) щодо зобов`язання зі сплати єдиного соціального внеску.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу ГУ ДПС в Харківській області №Ф-5081-56 від 23.02.2021 щодо зобов`язання зі сплати єдиного соціального внеску.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу/недоїмки від 23.02.2021 №Ф-5081-56 на суму 1523,06 гривень та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що з огляду на норми законодавства, з урахуванням позиції Верховного Суду та нарахування суми єдиного внеску у розмірі менше мінімального рівня за жовтень 2017 року і за вересень 2018 року ХНТУСГ () за ОСОБА_1 , податкова вимога в частині нарахованого єдиного внеску в сумі 1523,06 грн (за жовтень 2017 року та за вересень 2018 року) є законною.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України), не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

На підставі положень частини 1 статті 308, пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено такі обставини справи.

Позивач має право на заняття адвокатською діяльністю в Україні, що підтверджується свідоцтвом №2021 від 14.09.2016, виданим Радою адвокатів Харківської області, про що є відомості в Єдиному реєстрі адвокатів України.

Право ОСОБА_1 на заняття адвокатською діяльністю зупинено відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 17.03.2021 на підставі заяви. Дані про загальний стаж адвоката відсутні.

Відповідно до довідки форми ОК-5 страхові внески за позивача сплачувались таким чином:

- з жовтня 2017 року по червень 2018 року страхові внески за позивача сплачувалися за рахунок Харківського національного технічного університету сільського господарства ім. П. Василенка;

- з вересня 2018 року по червень 2019 року страхові внески за позивача сплачувалися за рахунок Харківського національного технічного університету сільського господарства ім. П. Василенка;

- з вересня 2019 року по червень 2020 року страхові внески за позивача сплачувалися за рахунок Харківського національного технічного університету сільського господарства ім. П. Василенка;

- з жовтня 2020 року по вересень 2021 року страхові внески за позивача сплачувалися за рахунок Харківського національного технічного університету сільського господарства ім. П. Василенка.

Позивач звернувся до відповідача із запитом від 28.05.2024, у якому просив: надіслати йому в електронному вигляді копію податкового повідомлення-рішення чи податкової вимоги, за якою ОСОБА_1 визначено заборгованість зі сплати ЄСВ на суму 33256,74 грн; повідомити період та підстави нарахування цієї суми; надати докази вручення (направлення) копії податкового повідомлення-рішення чи податкової вимоги.

Листом від 31.05.2024 №160/ЗПІ/20-40-24-04-12 ГУ ДПС у Харківській області повідомило ОСОБА_1 , що за реєстраційними даними Державної податкової служби України позивач з 29.09.2017 по 17.03.2021 перебував на обліку в ГУ ДПС (Шевченківський район м. Харкова 2030) як особа, яка займається незалежною професійною діяльністю. Згідно з вимогами Порядку №422 на центральному рівні в автоматичному режимі в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 за кодом бюджетної класифікації 71040000 відбулись нарахування зобов`язань з єдиного внеску в загальній сумі 33256,74 грн, а саме: за вересень-грудень 2017 року 2816,00 грн, за 2018 рік 9828,72 грн, за 2019 рік 11016,72 грн, за 2020 рік 9595,30 грн. За результатами проведеного аналізу ІКП ОСОБА_1 встановлено, що станом на 30.05.2024 обліковується борг зі сплати єдиного внеску у розмірі 33256,74 грн. Відтак позивачем було порушено строки сплати єдиного внеску, що призвело до виникнення недоїмки. Відповідачем в автоматичному режимі була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) по єдиному соціальному внеску від 23.02.2021 №Ф-5081-56 на загальну суму 33256,74 грн.

У додатку до зазначеного листа міститься копія вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.02.2021 року №Ф-5081-56, згідно якої загальна сума боргу платника єдиного внеску станом на 31.01.2021 становить 33256,74 грн.

Інформація про час і спосіб направлення зазначеної вимоги позивачу відповідачем відсутня.

Позивач, вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.02.2021 №Ф-5081-56 протиправною, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в період з жовтня 2017 року по вересень 2021 року позивач працював в Харківському національному технічному університеті сільського господарства ім. П. Василенка, який вносив за нього соціальні внески із отриманої позивачем заробітної плати, що підтверджується даними з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Належних та допустимих доказів щодо отримання позивачем за період роботи в Харківському національному технічному університеті сільського господарства ім. П. Василенка доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально відповідач до суду не надав. Наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Положеннями статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України; тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), зокрема, він визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

За змістом підпункту 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі Закон №5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Положеннями статті 13 Закону №5076-VI передбачено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Проаналізувавши наведені вище положення ПК України та Закону №5076-VI, колегія суддів дійшла висновку, що фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, у тому числі й адвокатську, підлягає взяттю на облік у контролюючому органі. Одночасно особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою лише за умови, що вона не є найманим працівником.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 27.05.2020 у справі №500/576/19 та від 04.06.2020 у справі №240/9527/19.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, а також осіб, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

З системного аналізу наведених вище норм вбачається, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність, як незалежну професійну діяльність. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, адвокатської діяльності, як незалежної професійної діяльності, та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З огляду на вищевикладене колегія суддів доходить висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. У випадку ж коли така особа є найманим працівником, вона є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладена в його постановах від 05.11.2018 у справі №820/1538/17, від 27.11.2019 у справі №160/3114/19, від 05.03.2020 у справі №824/509/19-а, від 18.11.2021 у справі №520/6094/19, від 19.12.2022 у справі №640/9262/19.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які є самозайнятими особами та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

При цьому наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Крім того, факт перебування особи на обліку в податкових органах також не змінює наведеного, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється податковим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що податкова вимога в частині нарахованого єдиного внеску в сумі 1523,06 грн (за жовтень 2017 року та за вересень 2018 року) є законною, оскільки за зазначені період роботодавець позивача нарахував суму єдиного внеску у розмірі менше мінімального рівня.

Колегія суддів вважає такі доводи ГУ ДПС у Харківській області необґрунтованими з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період з жовтня 2017 року по червень 2018 року, з вересня 2018 року по червень 2019 року, з вересня 2019 року по червень 2020 року та з жовтня 2020 року по вересень 2021 року був найманим працівником у Харківському національному технічному університеті сільського господарства ім. П. Василенка і роботодавець щомісячно сплачував за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як за найманого працівника.

Відповідач не надав суду доказів того, що ОСОБА_1 крім виконання своїх обов`язків як найманого працівника займався адвокатською діяльністю як самозайнята особа в жовтні 2017 року та вересні 2018 року і отримував від такої діяльності дохід.

Законодавство не передбачає обов`язку доплати найманим працівником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у випадках, коли роботодавець здійснив його сплату в неповному розмірі. Такий обов`язок покладений саме на роботодавця, який відповідно до норм Закону №2464-VI є платником єдиного внеску за своїх найманих працівників.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, висновків суду попередньої інстанції вони не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується положеннями статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Положеннями пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Згідно з частинами 1-3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а отже апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки судом було правильно встановлено всі обставини справи, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року по справі № 520/21973/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін