Справа № 420/25152/25
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2026-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/25152/25

Перша інстанція: суддя Катаєва Е.В.,

повний текст судового рішення

складено 12.09.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Приватного підприємства НІКОНІЙ-ПЛЮС про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

В С Т А Н О В И В:

Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі ФСЗОІ) звернулось до суду з адміністративним позовом до Приватного підприємства НІКОНІЙ-ПЛЮС (далі ПП) та просило стягнути з відповідача на його користь адміністративно-господарські санкції у розмірі 63956,38 грн та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 2878,2 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ПП 11.09.2006 року зареєстроване суб`єктом господарювання, дата запису: 11.09.2006, номер запису: 0001654.

Одеський обласний центр зайнятості листом №334109-19 від 16.07.2025 року надав керівнику ФСЗОІ інформацію про перелік підприємств, які протягом 2024 року не інформували про створення (призначення) робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися робота осіб з інвалідністю. До переліку підприємств включено ПП.

13.03.2025 ФСЗОІ направлено на адресу ПП претензію №451/05 щодо сплати адміністративно-господарської санкції у розмірі 63956,38 грн та пені.

Також, ФСЗОІ складений розрахунок адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, відповідно до якого сума адміністративно-господарських санкцій за 1 нестворене робоче місце для особи з інвалідністю у 2024 році склала 63956,38 грн.

ПП листом №5 від 02.05.2025 року повідомило відповідача, що у січні-вересні 2024 року на підприємстві ПП працювало 7 штатних працівників, що менше встановленого нормативу і не перевищує необхідності створення роботи місця для оплати праці осіб з інвалідністю. У жовтні 2024 року кількість працівників на підприємстві збільшилася з 7 до 9 осіб, з яких була 1 особа з інвалідністю. З урахуванням ст.19 Закону №875-ХІІ та п.3.2.5 Інструкції №286 ПП не порушено чинного законодавства про основи соціального захисту осіб з інвалідністю в Україні.

Вважаючи, що наявні підстави для стягнення з ПП суми адміністративно-господарських санкцій, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи наявність у відповідача працівника з інвалідністю, працевлаштованого на основне місце роботи, ПП у 2024 році виконало встановлений законодавством норматив робочих місць для осіб з інвалідністю, а доводи позивача ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону та не підтверджуються жодними належними правовими нормами.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону №875-XII забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно ч.3 ст.18 Закону №875-XII підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частинами першою та другою статті 19 Закону №875-ХІІ визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та з урахуванням вимог статті 18 цього Закону, і здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативу робочих місць. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Згідно з ст.19 Закону №875-ХІІ Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення підприємств, установ та організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 цього Закону.

Розрахунок надсилається у формі електронного документа через електронні кабінети підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України у формі та порядку, визначених Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю спільно з Пенсійним фондом України.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Відповідачем у своїх доводах зазначено, що ПП було виконано норматив робочих місць, оскільки особа з інвалідністю була працевлаштована.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з податковим розрахунком сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 4 квартал 2024 року (жовтень-грудень) у ПП працевлаштовано 9 осіб, з яких 1 працівник, якому відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність.

На підставі наказу №13 від 27.09.2024 року на посаду завідувача складу за основним місцем роботи прийнято ОСОБА_1 , яка згідно довідки серії 12ААГ №363766 від 14.06.2023 року є особою з інвалідністю 2 групи строком дії до 01.07.2025 року.

Тобто, підприємство самостійно забезпечило працевлаштування особи з інвалідністю у 2024 році.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про невиконання відповідачем нормативу з мотивів того, що особа з інвалідністю повинна пропрацювати щонайменше 6 місяців, оскільки ч.2 ст.19 Закону №875-ХІІ прямо визначає, що виконанням нормативу робочих місць вважається саме працевлаштування осіб з інвалідністю за основним місцем роботи, незалежно від тривалості їх роботи у звітному році, а лист Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю від 26.03.2007 №1/6-172 має лише роз`яснювальний характер, не є нормативно-правовим актом та не може змінювати чи обмежувати зміст положень ст. 19 Закону №875-ХІІ.

Отже, враховуючи наявність у відповідача працівника з інвалідністю, працевлаштованого на основне місце роботи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що ПП у 2024 році виконало встановлений законодавством норматив робочих місць для осіб з інвалідністю, а доводи позивача ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону та не підтверджуються жодними належними правовими нормами.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді Г.В. Семенюк О.І. Шляхтицький