Справа № 460/418/24
Суддя: К.М. Недашківська
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2026 року м. Рівне№460/418/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді К.М.Недашківської, розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі Позивач) до Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області (далі Відповідач), в якому Позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області; зобов`язати Здолбунівську міську раду Рівненського району Рівненської області надати довідку, що підтверджує факт перебування ОСОБА_1 , на утриманні мого зятя ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпро Дніпропетровської області.

Стислий виклад позиції Позивача.

Позивач зазначає, що звернувся до органу місцевого самоврядування із заявою про надання довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї, від 28.06.2023. Проте, листом від 07.07.2023 №К-802/03-23/23 Здолбунівська міська рада повідомила про те, що встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення для призначення пенсії у разі втрати годувальника (постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»), а відтак рекомендувала звернутися Позивачу до суду для вирішення даного питання. Бездіяльність Відповідача щодо невидачі довідки Позивач вважає протиправною. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Стислий виклад заперечень Відповідача.

Відповідач зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено механізму видачі такої довідки. У пункті 2.11 Порядку вказано, що за документ, що засвідчує такий факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї є документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. Однак чинним законодавством не встановлено, що саме є тим документом, який в розумінні даного Порядку засвідчує такий факт. Здолбунівська міська рада не наділена повноваженнями щодо видачі документів, якщо видача останніх чітко не визначена чинним законодавством України. Просив відмовити Позивачу у задоволенні позову.

Ухвалою суду (головуючий суддя Д.Є.Махаринець) від 22.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2025 (Підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: Відстороненням від здійснення правосуддя), для розгляду адміністративної справи №460/418/24 визначено головуючого суддю К.М.Недашківську.

Ухвалою суду від 05.09.2025 адміністративну справу №460/418/24 за позовом ОСОБА_1 до Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій прийнято до провадження та вирішено продовжити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін зі стадії розгляду справи по суті.

За правилами частини п`ятої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

За відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої статті 257 КАС).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та з`ясувавши всі обставини, які мають правове значення для вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Центру надання адміністративних послуг Здолбунівської міської ради із заявою про надання довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї, від 28.06.2023 (а.с. 56).

Листом від 07.07.2023 №К-802/03-23/23 Здолбунівська міська рада повідомила Позивача про те, що встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення для призначення пенсії у разі втрати годувальника (постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»), а відтак рекомендувала звернутися Позивачу до суду для вирішення даного питання (а.с. 58).

Позивач вважає протиправною бездіяльність Відповідача щодо невидачі довідки що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї, тому звернувся до суду з позовом.

Перевіривши правову та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваної бездіяльності, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає таке.

Нормативно-правовим актом, який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

За правилами частини першої статті 36 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на момент звернення із заявою до органу місцевого самоврядування), пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, є Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII).

Відповідно до статті 38 Закону № 1788-XII, члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Постановою Правління Пенсійного фонду України «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»» від 25.11.2005 № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846) затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок №22-1).

За правилами пункту 2.3. Розділу ІІ «Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший» Порядку №22-1, до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу.

Також надаються такі документи:

1) документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) особи, якій призначається пенсія (надається у разі відсутності в паспорті громадянина України або свідоцтві про народження інформації про реєстраційний номер облікової картки платника податків), та померлого годувальника (надається у разі, якщо особа, яка звернулася із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, має такі документи);

2) свідоцтво про народження або документ, що посвідчує особу, зазначений у пункті 2.9 цього розділу, якій призначається пенсія;

3) документи, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником;

4) свідоцтво про смерть годувальника, або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення його померлим, або інформація з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин;

5) документи про вік померлого годувальника сім`ї за відсутності таких даних у свідоцтві про смерть чи рішенні суду про визнання годувальника безвісно відсутнім або оголошення його померлим;

6) довідки загальноосвітніх навчальних закладів системи загальної середньої освіти, професійно-технічних, вищих навчальних закладів, закладів освіти за кордоном про те, що особи, зазначені в абзаці другому пункту 2 частини другої статті 36 Закону, навчаються за денною формою навчання;

7) документи про те, що чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків, дід, баба, брат чи сестра померлого годувальника незалежно від віку і працездатності не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років;

8) відомості про місце проживання;

9) документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника;

10) експертний висновок про встановлення причинного зв`язку смерті годувальника з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (крім дружин (чоловіків), які втратили годувальника з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1, та звернулися за призначенням пенсії у зв`язку з втратою годувальника).

Відповідно до пункту 2.11. Розділу ІІ «Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший» Порядку №22-1, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

У спірному випадку йдеться про те, що Позивач звернувся до органу місцевого самоврядування із заявою про надання довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, є Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР).

За приписами підпункту 4 пункту «б» частини першої статті 27 Закону № 280/97-ВР (в редакції, чинній на момент звернення із заявою), до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: б) делеговані повноваження: організаційне забезпечення надання адміністративних послуг органів виконавчої влади через центри надання адміністративних послуг.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 280/97-ВР, сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою (у тому числі з метою забезпечення надання адміністративних послуг у строк, визначений законом) в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

Умови і випадки надання послуги: встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення для одержання спадщини, призначення пенсії у разі втрати годувальника, або відшкодування шкоди, якщо надана допомога була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування, тощо.

Факт перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа може вирішити у декілька способів: особа має право звернутися до органів місцевого самоврядування за отриманням довідки про підтвердження факту перебування особи на утриманні; або подати заяву до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження.

При цьому, за результатами розгляду заяви особи про видачу довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї, орган місцевого самоврядування:

(1) надає довідку, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї;

(2) відмовляє у наданні довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї.

Підставами для відмови у видачі довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї, можуть бути: подання документів, що містять недостовірні відомості та / або подання не у повному обсязі встановленого переліку документів.

Зі змісту листа від 07.07.2023 №К-802/03-23/23 Здолбунівської міської ради вбачається, що підставою для відмови у наданні Позивачу довідку слугувало: встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення для призначення пенсії у разі втрати годувальника (постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»), а тому рекомендуємо звернутися до суду для вирішення даного питання.

Тобто, відповідь органу місцевого самоврядування не містить належного опису підстав для відмови у видачі довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї: не містить посилання на те, що Позивач звернувся не до належного органу; не містить посилання на підстави для відмови через подання Позивачем документів, що містять недостовірні відомості; не містить посилання на підстави для відмови через подання Позивачем не у повному обсязі встановленого переліку документів; не містить посилання на те, що Здолбунівська міська рада не наділена повноваженнями щодо видачі документів, якщо видача останніх чітко не визначена чинним законодавством України.

Зазначеним листом лише рекомендовано звернутися Позивачу до суду для вирішення даного питання.

Тобто, фактично Відповідач не розглянув подану Позивачем заяву про надання довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї, від 28.06.2023, та не прийняв відповідного рішення про видачу довідки або ж про відмову у видачі довідки.

При цьому, суд зазначає, що юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються загальними судами за правилами ЦПК України, тому помилковим є висновок про те, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 673/1257/23).

У відзиві на позовну заяву Відповідач зазначає, що: «З поданих Позивачем до Здолбунівської міської ради документів не вбачається, що ОСОБА_1 була на утриманні у свого зятя - ОСОБА_2 , що загинув внаслідок військових дій ІНФОРМАЦІЯ_2 . Жодний документ не підтверджує, що ОСОБА_2 утримував, надавав кошти чи будь яким чином утримував свою тещу ОСОБА_1 . Подані до Здолбунівської міської ради копії паспортів, довідок про присвоєння РНОКПП членів родини Позивача чоловіка ОСОБА_3 , дочки ОСОБА_4 , онучок ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , свідоцтва про одруження дочки, пенсійних посвідчень, довідок про доходи членів сім`ї, свідоцтва про смерть ОСОБА_2 не є свідченням того, що останній утримував Позивача. Позивач отримувала пенсію, таким чином мала власні доходи. А додана до заяви копія трудового договору №UKR139 від 09.09.2021 є лише свідченням перебування у трудових відносинах зятя ОСОБА_2 із ЗАТ «Аутомобіль ЛТ» (UAB «Automobil LT»), але аж ніяк не підтверджує факт утримання ОСОБА_2 своєї тещі чи надання їй фінансової чи будь якої іншої допомоги. При поданні позовної заяви до суду ОСОБА_1 було надано копію довідки Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про рух коштів, яка видана на ім`я ОСОБА_4 , дочки Позивача. Однак вказана довідка не підтверджує також того факту, що Позивач перебував на утриманні у ОСОБА_2 , оскільки неможливо встановити з поданих документів, що грошові кошти ОСОБА_2 були допомогою та постійним та єдиним джерелом для існування саме для Позивача. З копії витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 25.05.2023 №478/10-27, виданому ОСОБА_4 , неможливо встановити чи дані особи спільно проживали. У даному витязі зазначається лише про факт реєстрації особи, а не факт спільного проживання у даному приміщенні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказане також підтверджує довідка від 25.05.2023 №180/10-27, в якій зазначається про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 02.08.2020 та знятий з реєстраційного обліку 22.03.2023 у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім цього, в своїй позовній заяві ОСОБА_1 стверджує про те, що вона має право на вибір пенсії, а зокрема на пенсію в зв`язку з втратою годувальника, зятя ОСОБА_2 , оскільки спільно проживала з останнім та її зять утримував сім`ю, та вказана допомога була постійним та єдиним джерелом для існування».

Проте, суд зазначає, що такі доводи не можуть оцінюватися судом, оскільки вони не були викладені Відповідачем у листі від 07.07.2023 №К-802/03-23/23, як підстави для відмови у видачі довідки.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи невиконання державним органом зобов`язань, які необхідно виконати.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom).

Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зміст адміністративної юстиції ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах.

Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені частиною першою статті 5 та частиною другою статті 245 КАС України.

Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Вирішуючи справу по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

У даному випадку належним способом захисту прав та інтересів Позивача є визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо належного розгляду заяви та зобов`язання розглянути таку заяву.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідачем не доведено правомірності оскаржуваної бездіяльності в порядку статті 77 КАС України, а тому права та інтереси Позивача підлягають судовому захисту шляхом задоволення позовних вимог частково.

Питання щодо розподілу судових витрат в порядку статті 139 КАС України не підлягає вирішенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 про надання довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї, від 28.06.2023.

Зобов`язати Здолбунівську міську раду Рівненського району Рівненської області розглянути заяву ОСОБА_1 про надання довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї, від 28.06.2023 по суті та прийняти відповідне рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 28 січня 2026 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Здолбунівська міська рада Рівненського району Рівненської області (вул. Грушевського, 14,м. Здолбунів,Рівненська обл., Рівненський р-н,35705, ЄДРПОУ/РНОКПП 05391130)

Суддя К.М. Недашківська