Справа № 640/19633/20
Суддя: В.І. Бевза
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. ПолтаваСправа № 640/19633/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бевзи В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Шевченківського районного суду міста Києва, Шевченківського районного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

Стислий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Голови Шевченківського районного суду міста Києва, Шевченківського районного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку, а саме просить:

- визнання протиправним та скасування наказу Голови Шевченківського районного суду міста Києва №02-04-К-189 про відрахування зі штату Шевченківського районного суду міста Києва суддю ОСОБА_1 з 20.07.2020;

- зобов`язання голови Шевченківського районного суду міста Києва зарахувати позивача до штату Шевченківського районного суду міста Києва;

- стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити списання та перерахування грошових коштів з відповідної бюджетної програми.

Позовні вимоги мотивує протиправністю наказу Голови Шевченківського районного суду міста Києва №02-04-К-189 про відрахування зі штату Шевченківського районного суду міста Києва суддю ОСОБА_1 з 20.07.2020, оскільки Вища рада правосуддя 14.07.2020 повторно розглянула подання Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про звільнення судді Шевченківського районного суду міста Києва та повторно з тих же самих підстав прийняла рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статі 126 Конституції України. Вказує, що жодна норма чинного законодавства не передбачає таких повноважень для Вищої ради правосуддя як повторний розгляд питання про звільнення судді у разі скасування судом первинного рішення про звільнення.

Стислий зміст заперечень відповідачів.

Відповідачі правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом строк не скористались.

Відповідно до статті 77, 78 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

У порядку частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно із статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідач не скористався своїм диспозитивним правом на подання відзиву чи іншої заяви по суті спору із запереченнями щодо обставин, викладених у позовній заяві.

Ненадання відзиву (чи будь-яких заяв по суті спору із запереченнями доводів позову) доказів суб`єктом владних повноважень не спростовує підтвердження відповідачем порушеного права позивача, яке є предметом спору.

З огляду на викладене, суд вирішує справу на підставі наявних доказів, які є достатніми для вирішення спору по суті.

Заяви, клопотання учасників справи.

Представник позивача адвокат Кравець Р.Ю. подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі №640/19633/20 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №9901/230/20 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення №2118/0/15-20 від 14.07.2020.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.09.2020 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.10.2020 зупинено провадження в адміністративній справі №640/19633/20 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №9901/230/20.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Ухвалою суду від 24.02.2025 (суддя ОСОБА_2 ) адміністративну справу №640/19633/20 прийнято до провадження.

Згідно із розпорядженням керівника апарату Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2025 № 120 у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 на підставі рішення Вищої ради правосуддя №875/0/15-25 від 29.04.2025, призначено повторний автоматичний розподіл справи №640/19633/20.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2025 справу передано для розгляду судді Бевзи В.І.

Ухвалою суду від 19.05.2025 (суддя Бевза В.І.) адміністративну справу №640/19633/20 прийнято до провадження; розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 06.11.2025 поновлене провадження у справі; суд постановив перейти до розгляду справи №640/19633/20 за правилами загального позовного провадження; розгляд справи почати із відкриття провадження - спочатку; призначене підготовче засідання у справі о 10:00 год. 03.12.2025 в приміщенні Полтавського окружного адміністративного суду за адресою: 36611, Полтавська область, м. Полтава, вул. Пушкарівська, 9/26. Наданий дозвіл всім учасниками справи на участь у всіх підготовчих та судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, відповідно до статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку подання учасником справи такої заяви, без постановлення ухвали окремим документом із такого питання.

Сторони із дати прийняття справи до провадження Полтавським окружним адміністративним судом жодних заяв по суті чи із процесуальних питань суду не подали.

Суд ухвалою від 30.12.2025 постановлене закрити підготовче провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України , Шевченківського районного суду міста Києва , Голови Шевченківського районного суду міста Києва про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії; призначити справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 22.01.2026 о 09 год. 30 хв. в приміщенні Полтавського окружного адміністративного суду за адресою: 36039, м. Полтава, вул. Пушкарівська, 9/26.

Ухвалою суду від 30.12.2025 виправлена описка у часі призначеного судового розгляду.

У всі підготовчі засідання та в судове засідання із розгляду справи по суті жоден із учасників справи не з`явився, жодного документа про підстави неприбуття в судові засідання не подав, з огляду на цю обставину суд не описує кожне окреме проведене засідання у цій справі, оскільки всі учасники справи не з`явились в суд жодного разу та не подали жодного документа, хоча про розгляд справи повідомлені належним чином.

Унаслідок неявки всіх учасників справи в судове засідання із розгляду справи по суті спору 22.01.2026, судом постановлена ухвала від 22.01.2026 про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини.

Указом Президента України від 13.07.2010 №767/2010 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва строком на п`ять років.

06.03.2017 Друга Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя, розглянувши дисциплінарну справу стосовно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , відкриту за заявою заступника прокурора Шевченківського району міста Києва ОСОБА_3 , ухвалила рішення №417/2дп/15-17 про притягнення цієї судді до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.

За результатами розгляду дисциплінарної справи Друга Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя встановила, що суддею було прийнято постанови про накладення адміністративного стягнення (постанови від 14.01.2014 у справі №761/361/14-п, від 31.01.2014 у справі №761/2797/14-п, від 06.02.2014 у справі №761/3212/14-п, від 14.02.2014 у справі №761/3220/14-п) на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21.11.2013 до 21.02.2014, та дійшла висновку, що суддя ОСОБА_1 не виконала вимог статей 33, 245, 251-252, 278, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Ухвалюючи рішення, Друга Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя дійшла висновку, що характер допущених суддею порушень свідчить про вчинення нею дій, які порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 06.06.2017 №1411/0/15-17 залишено без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 06.03.2017 №417/2дп/15-17. Вказані рішення в судовому порядку не оскаржувались.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 31.10.2017 №3525/0/15-17 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Не погоджуючись із рішенням про звільнення, ОСОБА_1 оскаржила його в судовому порядку.

Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №800/556/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 31.10.2017 №3525/0/15-17 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України".

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2019 рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.05.2018 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 31.10.2017 №3525/0/15-17 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України".

Скасовуючи рішення ВРП, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про недотримання ВРП регламентованої процедури розгляду подання Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про звільнення ОСОБА_1 із посади судді, тому рішення ВРП від 31.10.2017 №3525/0/15-17, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, прийнято з порушенням пункту 2 частини другої статті 57 Закону України "Про Вищу раду правосуддя".

Оскільки рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 06.03.2017 №417/2дп/15-17 про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності залишилось нереалізованим, ВРП 14.07.2020 прийняла рішення №2118/0/15-20 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України".

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 14.07.2020 №2118/0/15-20 Голова Шевченківського районного суду міста Києва Є.О. Мартинов керуючись пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, частиною другою статті 24, статтею 115 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статтею 24 Закону України "Про відпустки", пунктом 9 статті 36 Кодексу законів про працю України прийняв наказ від 20.07.2020 №02-04-К-189 "Про відрахування зі штату судді ОСОБА_1 ", яким наказав:

1. Відрахувати зі штату Шевченківського районного суду міста Києва суддю ОСОБА_1 14.07.2020 у зв`язку зі звільненням на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 14.07.2020 №2118/0/15-20.

2. Нарахувати та виплатити судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за відпрацьований період роботи з 31.01.2020 по 14.07.2020, що складає 13 календарних днів (13 робочих днів).

3. Ознайомити з даним наказом суддю Козятник Л.Г.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.12.2020 у справі №9901/230/20 (адміністративне провадження №П/9901/230/20) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 14 липня 2020 року №2118/0/15-20 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України" відмовлено.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №9901/230/20 (провадження № 11-22заі21) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 залишено без змін.

Таким чином, рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.12.2020 у справі №9901/230/20 набрало законної сили 08.04.2021.

Не погодившись із наказом Голови Шевченківського районного суду міста Києва Є.О. Мартинова від 20.07.2020 №02-04-К-189 "Про відрахування зі штату судді ОСОБА_1 ", позивач звернулася до суду з цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII в редакції, чинній на момент винесення спірного наказу).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №1402-VIII голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Статтею 108 Закону №1402-VIII визначено, що дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України "Про Вищу раду правосуддя", з урахуванням вимог цього Закону.

Відповідно до пункту 6 частини першої, пункту 1 частини восьмої, пункту 1 частини дев`ятої статті 109 Закону №1402-VIII істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, якщо суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.

Одним із видів дисциплінарного стягнення, що може бути застосований до судді, є подання про звільнення з посади, який застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Частиною одинадцятою статті 109 Закону №1402-VIII визначено, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.

Згідно з частинами першою, другою статті 112 Закону №1402-VIII суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України.

Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя".

За приписами статті 115 Закону №1402-VIII відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади.

Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом).

Згідно з частиною четвертою статті 116 Закону №1402-VIII суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Статтею 131 Конституції України визначено, що в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, серед іншого ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначає Закон України від 21.12.2016 №1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя" (далі - Закон №1798-VIII в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 18 Закону №1798-VIII Вища рада правосуддя є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.

За частиною третьою статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов`язку підтвердити законність джерела походження майна), Вища рада правосуддя розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.

Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

Відповідно до статті 57 Закону №1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.

Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених частиною другою цієї статті, або у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя, на якому було ухвалене рішення.

Водночас згідно з частиною третьою статті 35 Закону №1798-VIII оскарження рішення Вищої ради правосуддя не зупиняє його виконання, якщо інше не визначено законом.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 370 КАС України визначене, удове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ

Спірні правовідносини виникли у сфері проходження публічної служби і стосуються правомірності рішення відповідача про відрахування позивача із штату суду.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Як слідує з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваного наказу слугувало прийняття Вищою радою правосуддя рішення від 14.07.2020 №2118/0/15-20 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України".

Суд відмічає, що ОСОБА_1 не погодилася із правомірністю прийняття рішення Вищої ради правосуддя від 14.07.2020 №2118/0/15-20 та оскаржила його в судовому порядку до Верховного Суду.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.12.2020 у справі №9901/230/20 (адміністративне провадження №П/9901/230/20) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 14 липня 2020 року №2118/0/15-20 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України" відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 14.07.2020 №2118/0/15-20 колегія суддів Верховного Суду оцінила вказане рішення на його відповідність пункту 3 частини другої статті 57 Закону №1798-VIII та встановила, що рішення містить конкретну підставу звільнення позивачки, визначену Конституцією України, та є вмотивованим.

Так, підставою для звільнення позивачки з посади судді слугувало рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 06.03.2017 №417/2дп/15-17, залишене без змін рішенням ВРП від 06.06.2017 №1411/0/15-17, про притягнення судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності шляхом застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання ВРП про звільнення її з посади судді. Саме цими рішеннями було встановлено вчинення ОСОБА_1 дій, які порочать звання судді та принижують авторитет судової влади, вказаними рішеннями позивачку притягнуто до відповідальності.

При цьому, Колегія суддів Верховного Суду наголосила, що позивачка рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 06.03.2017 №417/2дп/15-17 та рішення ВРП від 06.06.2017 №1411/0/15-17 до суду не оскаржувала і на момент прийняття ВРП рішення від 14.07.2020 №2118/0/15-20 вони були чинними та не реалізованими.

Крім цього, Верховний Суд зазначив, що в межах судового розгляду, предметом якого є законність рішення ВРП про звільнення судді, не можуть оцінюватись обставини дисциплінарної справи відносно судді (в тому числі мотиви ВРП й оцінка нею обставин, що стали підставою для прийняття рішення в межах дисциплінарного провадження стосовно судді, а також окремі процедурні рішення цього органу).

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №9901/608/18, від 28.11.2019 у справі №9901/449/18, 05.11.2020 у справі №9901/689/18.

Отже, Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновків, що рішення ВРП від 14.07.2020 №2118/0/15-20 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, підстав для скасування вказаного рішення відповідно до частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII немає.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №9901/230/20 (провадження № 11-22заі21) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 залишено без змін.

Таким чином, рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.12.2020 у справі №9901/230/20 набрало законної сили 08.04.2021.

З огляду на викладене, а також враховуючи ту обставину, що оскарження рішення ВРП не зупиняє його виконання, наявна у справі і досліджена судом копія рішення Вищої ради правосуддя від 14.07.2020 №2118/0/15-20 про звільнення позивача з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва є належним, допустимим і достатнім доказом на підтвердження факту звільнення позивача компетентним органом з посади судді названого суду, який вказує на наявність у Голови Шевченківського районного суду міста Києва підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 24 Закону №1402-VIII, для прийняття оскаржуваного наказу про відрахування позивача із штату цього суду.

При цьому, доводи позивача про те, що Вища рада правосуддя 14.07.2020 повторно розглянула подання Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про звільнення судді Шевченківського районного суду міста Києва та повторно з тих же самих підстав прийняла рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статі 126 Конституції України хоча жодна норма чинного законодавства не передбачає таких повноважень для Вищої ради правосуддя як повторний розгляд питання про звільнення судді у разі скасування судом первинного рішення про звільнення, судом відхиляються як безпідставні та необґрунтовані з огляду на таке.

Як вже зазначалося вище, рішенням Вищої ради правосуддя від 31.10.2017 №3525/0/15-17 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Не погоджуючись із рішенням про звільнення, ОСОБА_1 оскаржила його в судовому порядку.

Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №800/556/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 31.10.2017 №3525/0/15-17 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України".

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2019 рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.05.2018 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 31.10.2017 №3525/0/15-17 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України".

При цьому, скасовуючи рішення ВРП від 31.10.2017 №3525/0/15-17, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про недотримання ВРП регламентованої процедури розгляду подання Другої Дисциплінарної палати ВРП про звільнення ОСОБА_1 з посади судді (залишення членом ВРП зали засідання до моменту видалення до нарадчої кімнати), тому рішення ВРП від 31.10.2017 №3525/0/15-17, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, прийнято з порушенням пункту 2 частини другої статті 57 Закону №1798-VIII.

Водночас, рішення ВРП від 06.06.2017 №1411/0/15-17 та рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 06.03.2017 №417/2дп/15-17, яким до судді ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді подання про звільнення з посади і на виконання якого дисциплінарним органом ВРП було внесено відповідне подання, яке підлягає розгляду у визначеному законом порядку, є чинними, ніким не скасованими та позивачем не оскаржувалися.

Як наслідок, оскільки рішення від 06.03.2017 №417/2дп/15-17 про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності фактично залишилося нереалізованим, ВРП дійшла висновку, що немає правових підстав не розглядати внесене на розгляд ВРП подання її Другої Дисциплінарної палати та за результатами такого розгляду прийняла рішення від 14.07.2020 №2118/0/15-20, правомірність якого підтверджено в ході розгляду справи №9901/230/20.

Резюмуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що на час прийняття наказу від 20.07.2020 №02-04-К-189 відповідач діяв правомірно й відповідно до зазначених вище норм законів України і доводи представника позивача, наведені у позовній заяві, не спростовують цього.

Отже, суд не вбачає підстав як для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Голови Шевченківського районного суду міста Києва від 20.07.2020 №02-04-К-189, так і для задоволення похідних від них вимог про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку.

Інші доводи сторін не впливають на висновки суду у цьому рішенні.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що в адміністративному судочинстві добросовісність (несвавільність, розумність, справедливість) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що при його прийнятті повинен бути застосований певний стандарт поведінки посадових осіб, що характеризується законністю, транспарентністю та повагою до прав та інтересів суб`єкта приватного права (від лат. Uberrimafides - найбільш добросовісний).

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви.

Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, засада використання та захисту цивільних прав, якій корелює принцип добросовісності у пункт 5 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час перевірки рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Цивільні права у публічно-правовому спорі захищаються в адміністративній юстиції.

Принципу добросовісності (bona fides) корелюють доктрина римського права venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки, інша назва принцип естопель) ґрунтується ще на римських максимах - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), nemo auditur propriam turpitudinem allegans (ніхто не може посилатися на власну ганебність або провину, щоб отримати перевагу в суді або в правових питаннях тобто заборони отримувати вигоду від власної неправомірної поведінки).

В основі зазначених доктрин знаходиться принцип добросовісності.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 73 КАС встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимог и та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Європейський суд з прав людини у пункті 36 рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), від 01.07.2003 року №37801/97 вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

У розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При прийнятті рішення у даній справі суд враховував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таки чином, в контексті обставин даної справи судом надана оцінка та відповідь на всі доводи позивача та відповідачів, які можуть вплинути на правильне вирішення спору.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Підстави для розподілу судових витрат відсутні у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Голови Шевченківського районного суду міста Києва (вул. Дегтярівська, 31-А, м. Київ, 03057), Шевченківського районного суду міста Києва (вул. Дегтярівська, 31-А, м. Київ, 03057, ), Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 00020, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Бевза