Справа № 990/21/26
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 січня 2026 року

м. Київ

справа №990/21/26

адміністративне провадження № П/990/21/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Смоковича М. І.,

суддів: Жука А. В., Мельник-Томенко Ж. М., О. Р. Радишевської О. Р., Уханенка С. А.,

розглянув матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Президента України про «відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю Держави (в порядку ст. 55, 56, 102 Конституції України та ст. 1174 ЦК України») та

УСТАНОВИВ:

20 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з позовом, відповідача за яким зазначив - у вступній частині позовної заяви - «Держава Україна в особі Президента України», у якому просить:

- визнати протиправним дії органів Держави в особі ОСОБА_2 та скасувати постанову від 19 січня 2026 року;

- стягнути з Держави Україна (через Казначейство) на його (позивача) користь 1320,00 грн матеріальної та 1000000,00 грн моральної шкоди;

- зобов`язати державу забезпечити розслідування вбивства матері позивача і приховування злочинів за ст. 109, 442 КК [Кримінального кодексу України] та відшкодувати шкоду, завдану злочинами.

Звернення з цим позовом його автор пояснив тим, що Президент України, відповідно до статті 102 Конституції України, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності, додержання Конституції, прав і свобод людини.

Зауважив, що «поліція є лише структурним підрозділом виконавчої влади, а відповідальність за системне порушення прав громадянина (вбивство матері, приховування геноциду) несе Держава, яку представляє Президент [України]».

З покликанням на статтю 56 Конституції України, статтю 1176 Цивільного кодексу України позивач зазначив про те, що закон зобов`язує саме Державу відшкодувати шкоду, тому цей позов він подає до Держави Україна в особі Президента України.

Щодо фактології, то з обсягу того, що викладено у позовній заяві, можна зрозуміти, що 19 січня 2026 року о 16:00 год позивач зателефонував на « 102», щоб подати скаргу, яка, як зазначає позивач, стосується приховування поліцією злочинів та має інкримінуватися за ст. ст. 109, 442 Кримінального кодексу України (відповідно: «Дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади» та «Геноцид»).

У відповідь поліція, як мовить позивач, о 17:00 год «сфабрикувала адмінсправу про «неправдивий виклик». Підтвердженням цього висновку автор позову вважає той факт, що його виклик щодо злочину поліції відбувся лише о 20:00 год, через три години після того, як він телефонував, що, з погляду позивача, є свідченням того, що ОСОБА_2 вчинила службове підроблення (ст. 366 КК [Кримінального кодексу України]), адже знала, що [тоді] виклику не було. Додав, що «дані отримано незаконно без паспорта (ст. 182 КК [Кримінального кодексу України])».

Під час вирішення питання щодо відкриття провадження у справі за цим позовом Суд керувався таким.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).

За змістом пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до ВРУ законопроєкту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України, Верховної Ради України визначені у статті 266 КАС України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо: законності (крім конституційності) постанов ВРУ, указів і розпоряджень Президента України (пункт 1 частини першої); законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункт 2 частини першої статті 266 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Згідно з частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом (частина шоста статті 21 КАС України).

З уваги на зміст позовних вимог та доводів, що їх автор позову висловив на обґрунтування цих вимог, Суд зазначає передусім те, що КАС України регламентує порядок розгляду [саме] публічно-правових спорів, але й те не всіх, а тільки тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень - відповідача, до якого звернено позовні вимоги - управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

До того ж Верховний Суд як суд першої інстанції у справах адміністративної юрисдикції має виключну підсудність, адже публічно-правові спори, які підвідомчі цьому суду, окреслені як колом суб`єктів владних повноважень, які у спірних правовідносинах здійснюють владні управлінські функції (частина четверта статті 22, стаття 266 КАС України), так і, властиво, змістом цих правовідносин, що охоплює як компетенцію суб`єкта владних повноважень, так фактичний її вияв (тобто здійснення владно-управлінських функцій у визначених законом порядку та спосіб) щодо особи (позивача у спорі), у зв`язку з чим і виник спір, за вирішенням якого подано позов.

Тож - у контексті цього звернення позивача - приписи частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України у їх сукупності треба розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися ті постанови, дії чи бездіяльність, з-поміж інших, Президента України, які ухвалено / вчинено / допущено у правовідносинах, у яких цей суб`єкт здійснив свої владні (управлінські) функції.

Позивач, як можна зрозуміти з його аргументації, звернув свої вимоги до Президента України у зв`язку з тим, що покладає на главу держави усю повноту відповідальності за діяльність державного апарату та його посадових осіб. Іншими словами, в інтерпретації позивача Президент України як гарант додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина «уособлює» (представляє) усю державу (весь державний апарат), незважаючи на те, що функції і завдання держави конституйовані в органах публічної влади, з-поміж яких, зважаючи на зміст діяльності, можна виокремити органи виконавчої влади.

Спираючись на такий «концептуальний» підхід до розуміння суті публічно-правових відносин та системи розподілу повноважень, зокрема в межах екзекутиви, позивач оспорює дії Президента України як «представника» держави, виявом яких [оспорюваних дій] позивач вважає неналежне, на його думку, виконання посадовою особою органу поліції службових обов`язків (щодо фіксації виклику), у зв`язку з чим і просить стягнути з Президента України як «держави» завдану йому - діями посадової особи органу поліції - шкоду.

У вимірі наведеного Суд нагадує, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, з-поміж іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1 частини другої статті 2 КАС України).

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Президент України є главою держави і виступає від її імені (частина перша статті 102 Конституції України).

За частиною другою статті 106 Конституції України (у якій визначено повноваження глави держави) Президент України не може передавати свої повноваження іншим особам або органам.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За текстом Рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019: « імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 1 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі (абзац четвертий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини)».

Суд підкреслює, що приписи частини другої статті 19 Конституції України закладають основу принципу законності як складової верховенства права, обмежуючи «втручання» органів публічної влади в приватну сферу легітимними правилами, які водночас визначають (розмежовують) сферу повноважень цих органів та обсяг їх компетенції. Глава держави - з уваги на його конституційний статус - наділений представницькими повноваженнями, проте здійснює їх винятково на підставі, порядку і спосіб, які визначені Конституцією України і законами України.

У контексті звернення позивача з позовними вимогами до Президента України наведені міркування покликані пояснити, що Президент України не може наділятися функціями поліції (як і її посадових осіб), правові засади організації та діяльності якої визначені в законі. Знов-таки, організація здійснення державної влади передбачає чітку вимогу: її здійснюють органи державної влади та їх посадові особи і, що важливо, тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Тому ототожнення Президента України з державою (усім державним апаратом) та наділення на цій підставі усією повнотою влади й пов`язаною з цим відповідальністю за її здійснення суперечить установленому в Конституції України правовому порядку.

З огляду на наведені вище приписи закону щодо суті публічно-правового спору, завдань і призначення адміністративних судів у цьому зв`язку Суд зазначає, що оскарження дій Президента України (як «держави»), виявом яких позивач вважає неправомірні дії посадової особи органу поліції, ґрунтовані на хибному трактуванні конституційного порядку загалом і змісту правовідносин, які склалися в позивача з органами поліції, зокрема.

У цьому зв`язку важливо підкреслити, що Президент України, до якого позивач заявив позовні вимоги, не є учасником правовідносин, які виникають у зв`язку зі здійсненням органами поліції та/або їх посадовими особами своїх повноважень; так само глава держави не наділений повноваженнями, які стосуються завдань кримінального провадження.

Водночас судовий контроль не може бути способом змінити нормативне регулювання чи наділяти суб`єктів владних повноважень невластивими їм функціями. Не може виникнути предмету спору у правовідносинах, учасником яких відповідач не є, тобто коли рішення / дії / бездіяльність глави держави (якщо б ішлося про виконання ним владно-управлінських функцій) не створює безпосередніх юридичних наслідків [саме] для позивача.

Позовні вимоги та доводи, які їх автор висловив у цьому зв`язку, стосуються не вирішення публічного-правового спору за участі Президента України, а радше спонукають - опосередковано через залучення глави держави (шляхом надання йому статусу відповідача за позовом) - оцінити діяльність органів правопорядку у правовідносинах, з яких не було й не могло виникнути публічно-правового спору за участі глави держави у зв`язку зі здійсненням останнім владних управлінських функцій щодо позивача.

Заявлені позовні вимоги не узгоджуються із завданнями адміністративного судочинства, а що більше: їхня мета суперечить встановленому конституційному ладу, за яким державна влада поділена на три гілки, а органи держави та їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд не може перебирати функції, які не ґрунтуються на законі; крім того, завданням суду, зокрема адміністративного, є вирішувати спори, які своєю чергою витікають з правовідносин, учасники яких взаємодіють між собою безпосередньо; у цьому контексті особливістю адміністративного судочинства є те, що рішення / дії владного суб`єкта наділені імперативом щодо підвладного суб`єкта, захист прав та інтересів якого власне покликаний здійснити адміністративний суд.

Незгода чи критичні судження з приводу діяльності державних органів та покладання на них відповідальності за дії/рішення, які не витікають з їх юридичного статусу і компетенції не утворюють змісту правовідносин, відповідно й спорів, які може вирішувати суд.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Зважаючи на наведені мовити Суд виснував, що у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 слід відмовити, та, з огляду на зміст позовних вимог (які заявлено до Президента України), роз`яснити, що ці вимоги не можуть вирішуватися в суді, тож підстав для роз`яснення позивачеві, до суду якої юрисдикції належить його вирішення, немає.

Щодо позовних вимог про стягнення шкоди, то позаяк вони пов`язані (є похідними) з оскарженням дій Президента України, який, втім, не має відношення до об`єкта правовідносин, з приводу якого позивач звернувся з цим позовом, ці вимоги (про стягнення шкоди), згідно з приписами частини п`ятої статті 21 КАС України, Верховному Суду як адміністративному не підвідомчі.

Керуючись статтями 21, 22, 170, 248, 266, 294, 295 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Президента України про «відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю Держави (в порядку ст. 55, 56, 102 Конституції України та ст. 1174 ЦК України»).

Ухвала набирає законної сили і може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду у порядку і строку, встановлені статтями 256, 295 КАС України.

Суддя-доповідач М. І. Смокович

Судді ' А. В. Жук

О. Р. Радишевська

Ж. М. Мельник-Томенко

С. А. Уханенко