Справа № 360/154/26
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2026-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

27 січня 2026 рокум. ДніпроСправа № 360/154/26

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в письмовому провадженні заяву адвоката Дуванової Людмили Леонідівни в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом адвоката Дуванової Людмили Леонідівни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов адвоката Дуванової Людмили Леонідівни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягають у не внесені змін до інформації яка відображається відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів про його перебування на обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі запису наявному у належному йому військовому квитку у вигляді обліково-послужній картці виданій йому замість військового квитка 16 січня 2003 року ІНФОРМАЦІЯ_4 з записом в пункті 15 про визнання комісією ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 непридатним до військової служби та виключення з обліку військовозобов`язаних з 19.09.2016, а саме у розділі категорія обліку, замість «Військовозобов`язаний» зазначити «Не військовозобов`язаний» і в розділі Підстава зняття/виключення зазначити інформацію про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , від виконання військового обов`язку, яка міститься на сторінці 15 належному йому військовому квитку;

-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_6 відповідно до Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 599 внести зміни до інформації, яка відображається відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів про його перебування на обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_7 на підставі запису наявному у належному йому військовому квитку у вигляді обліково-послужній картці виданій йому замість військового квитка 16 січня 2003 року ІНФОРМАЦІЯ_4 з записом в пункті 15 про його визнання комісією ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 непридатним до військової служби та виключення з обліку військовозобов`язаних з 19.09.2016, а саме у розділі категорія обліку, замість «Військовозобов`язаний» зазначити «Не військовозобов`язаний» і в розділі Підстава зняття/виключення зазначити інформацію про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 від виконання військового обов`язку, яка міститься на сторінці 15 належному йому військовому квитку.

Разом з позовною заявою адвокатом в інтересах позивача подано заяву про забезпечення позову, в якій просить заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти відносно позивача будь-які дії спрямовані на мобілізацію та призов на військову службу останнього до набрання законної сили судовим рішенням по дійсній справі.

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 є невійськовозобов`язаним у зв`язку із тим, що 19 вересня 2016 року ІНФОРМАЦІЯ_4 виключений з військового обліку військовозобов`язаних у зв`язку із непридатністю до військової служби у зв`язку із хворобою за розкладом ІІ ст. 46 А Наказу МОУ №402 від 2008 року, що підтверджуєтеся відповідним записом про виключення з військового обліку згідно з п.3 ч.6 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в належному військовому обліковому документі, а саме пункт 15 в обліково-послужній картці виданій замість військового квитка 16 січня 2003 року ІНФОРМАЦІЯ_4 та проставленим штампом в паспорті громадянина України про те, що не є військовозобов`язаним з цих підстав.

Для перевірки своїх даних в грудні 2025 році позивач завантажив додаток Резерв+ і побачив, що персональні дані в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відображаються некоректно, відповідно до вищезазначених обставин, а саме відсутня інформація щодо проходження позивачем останнього ВЛК в 2016 році, не відображено інформації про виключення з обліку військовозобов`язаних згідно з п.3 ч.6 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу, та безпідставно відображається інформація, що позивач перебуває на обліку як військовозобов`язаний в ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказане суперечить статусу «невійськовозобов`язаного».

На сьогодні інформація щодо перебування позивача на обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_8 не відповідає поточному статусу невійськовозобов`язаного і дійсності.

Позивач звертався з письмовими заявами до відповідача, але замість внесення актуальної інформації до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, отримав, повідомлення в Резерв+ про те, що « ІНФОРМАЦІЯ_9 звернувся до Національної поліції України для доставлення вас та для складання протоколу про порушення правил військового обліку».

З письмової відповіді від ІНФОРМАЦІЯ_10 на запит адвоката, вбачається, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2024 року №932 позивача було взято на облік автоматично і відповідно до даних Реєстру є військовозобов`язаним.

При цьому зі змісту відповіді ІНФОРМАЦІЯ_11 стверджує, що позивач ухиляється від виконання військового обов`язку, а відтак відносно позивача вже ініційовано розшук, у зв`язку із порушенням, на думку відповідача, приписів абзацу 6 ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізацій підготовку та мобілізацію», що підпадає під дію ст.210,210-1 КУпАП.

ІНФОРМАЦІЯ_11 рекомендовано стати на облік військовозобов`язаних за місцем фактичного проживання, за своєю ініціативою.

13 січня 2026 року позивач повторно звернувся з заявою до ІНФОРМАЦІЯ_10 з проханням відповідно до Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 599 внести зміни до інформації, яка відображається відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів про перебування на обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_7 на підставі запису наявному у належному військовому квитку у вигляді обліково-послужній картці виданій замість військового квитка 16 січня 2003 року ІНФОРМАЦІЯ_4 з записом в пункті 15 про визнання комісією ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 непридатним до військової служби та виключення з обліку військовозобов`язаних з 19.09.2016, а саме у розділі категорія обліку, замість «Військовозобов`язаний» зазначити «Не військовозобов`язаний»» і в розділі Підстава зняття/виключення зазначити інформацію про звільнення - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 від виконання військового обов`язку, яка міститься на сторінці 15 належному військовому квитку.

Позивач зазначив, що в разі, якщо до часу розгляду поданого адміністративного позову буде мобілізовано та набуто статус «військовослужбовця», це в подальшому ще більше порушить права позивача та зробить неможливим виконання рішення суду про внесення відомостей до Реєстру про статус невійськовозобов`язаного у зв`язку із непридатністю до військової служби.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 154 КАС України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

З огляду на викладене заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частинами першою та другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Частиною першою статті 152 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Як уже наголошувалося судом, частиною другою статті 150 КАС України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06 березня 2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ» розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд (суддя) повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з таким клопотанням, позовним вимогам.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 826/16911/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 26 червня 2019 року у справі № 826/13396/18, від 30 вересня 2019 року у справі № 420/5553/18, від 30 вересня 2019 року у справі № 640/868/19, від 30 вересня 2019 року у справі № 1840/3517/18, від 29 січня 2020 року у справі № 640/9167/19.

Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 28.03.2018 у справі №800/521/17 зазначила, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Слід вказати, що регулювання підстав та порядку забезпечення позову здійснюється в інтересах не лише певної особи, а й інших осіб - учасників провадження, суспільства, держави в цілому з дотриманням критеріїв адекватності (відповідності вимогам), виключно в межах яких допускається застосування відповідних заходів.

При цьому, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Отже, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Натомість розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення.

Тому, сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень рішення чи вчинення дій, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення чи дії є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

З приводу наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення (дій) та порушення таким рішенням (діями) прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 640/17408/19 та від 27 лютого 2020 року у справі № 640/16242/19, серед іншого дійшов висновку, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом (beyond reasonable doubt). Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. У іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.

Проте, відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є вкрай вагомими підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі, оскільки, як вже наголошувалося вище, такі обставини підлягають встановленню та доведенню в процесі розгляду справи по суті. Тому твердження заявника про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є тим висновком, до якого суд ставиться з певною пересторогою, оскільки він може свідчити про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у лише виключних випадках, доведених «поза обґрунтованим сумнівом».

Як свідчать матеріали справи, у заяві про забезпечення позову представник позивача просить заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти відносно позивача будь-які дії спрямовані на мобілізацію та призов на військову службу до набрання законної сили судовим рішенням по дійсній справі.

Однак, позивач (його представник) на підтвердження обставин, про які зазначено в заяві про забезпечення позову, не надав належних доказів, які б на даному етапі розгляду справи давали можливість суду бути переконаним у тому, що відповідач буде вчиняти дії щодо мобілізації позивача.

Слід вказати, що в матеріалах позову та заяви про його забезпечення, відсутні будь-які докази вчинення таких дій відповідачем або з яких можливо було б встановити намір відповідача на їх вчинення.

Щодо можливого настання негативних наслідків, на що також вказує представник позивача у заяві про забезпечення позову, то такі доводи також не можуть визнаватись достатніми для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки сформульовані як можливість/ймовірність їх настання у майбутньому, тобто ґрунтуються тільки на припущеннях.

Тим більше, можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, адже суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись статтями 151, 154, 156, 243, 248, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви адвоката Дуванової Людмили Леонідівни в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом адвоката Дуванової Людмили Леонідівни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяН.М. Басова