Справа № 160/19632/25
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2026-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 січня 2026 року м. Дніпросправа № 160/19632/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.,

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року (суддя Турлакова Н.В.) в справі № 160/19632/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМС) про:

визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну №2085 від 07 квітня 2025 року, яким йому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію»;

зобов`язання повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, подану 19 жовтня 2023 року до відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Звертає увагу, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року у справі № 160/22647/24 зобов`язано ГУ ДМС повторно розглянути його заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, подану 19 жовтня 2023 року до відділу централізованого оформлення-документів для іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області.

ГУ ДМС розглядалася одна й та сама заява позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну від 19 жовтня 2023 року, проте за наслідками повторного розгляду заяви ГУ ДМС відмовлено у наданні дозволу на імміграцію за іншою підставою, яку раніше не вказувало.

Вважає, що мав всі підстави для очікування, що у випадку визнання судом протиправним та скасування рішення ГУ ДМС від 25 квітня 2024 року № 2085 під час повторного розгляду заяви відповідачем будуть братися до уваги лише ті обставини, які були підставою для відмови у її задоволенні.

Крім того, зауважує, що у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну були зазначені достовірні відомості щодо відсутності у нього судимості, оскільки він вважається таким, що не має судимості.

У відзиві відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Вірменія, що підтверджується копіює паспорту НОМЕР_1 від 21.06.2023р.

19.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до Відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у якій зазначив, що є чоловіком іммігрантки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

30.04.2024 позивач отримав копію рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 25.04.2024 № 2085.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року у справі №160/22647/24, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено, а саме ухвалено:

визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 2085 від 25.04.2024, яким громадянину Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію;

зобов`язати ГУ ДМС України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну, подану 19.10.2023 до Відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області;

стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП відсутній, НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (, 49000, м. Дніпро, вул. В.Липинського, 7) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

07.04.2025 року затверджено Висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому зокрема зазначено:

"У відповіді Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП У Дніпропетровській області від 30.12.2024 № 1187-2024, зокрема, зазначено, що за даними інформаційно-аналітичної системи Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості стосовно громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявна інформація, відповідно до якої, 25.06.2014 останнього засуджено вироком Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області за скоєння злочину, передбаченого ст.185 ч. 3 КК України, та призначено покарання 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробувальним строком 1 рік. Відомості про відбування покарання відсутні.

Проте, в заяві про надання дозволу на імміграцію від 19.10.2023 №400047192, засвідченій особистим підписом заявника, в графі Чи притягувалися до кримінальної відповідальності? заявником зазначено Х, що трактується як НІ. Вищевказане свідчить про те, що заявник свідомо надав неправдиву інформацію щодо факту притягнення його до кримінальної відповідальності.

Неправдивою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), а подання свідомо неправдивих відомостей характеризуються лише прямим умислом.

Отже, за результатами аналізу отриманої ГУ ДМС в Дніпропетровській області інформації та вивчення матеріалів справи громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були встановлені нові обставини, які не були досліджені Дніпропетровським окружним адміністративним судом та Головним управлінням ДМС в Дніпропетровській області під час первинного розгляду заяви громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі викладеного, з урахуванням вимог пункту 4 частини першої статті 10 Закону, пункту 16 Порядку провадження, ГУ ДМС у Дніпропетровській області вважаю за доцільне відмовити у наданні дозволу на імміграції в Україну від 07.04.2025 № 2085 стосовно ОСОБА_1 ."

Листом від 07.04.2025 №1201.3.4-4355/12.3-25 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області повідомило ОСОБА_1 про прийняте рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі вимог пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Так, рішенням про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 07.04.2025 №2085 ОСОБА_1 , 12.10.1966, на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію" відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки позивач у заяві від 19.10.2023 вказав на відсутність фактів притягнення до кримінальної відповідальності, а ОСОБА_1 притягався до кримінальної відповідальності, позивач свідомо надав неправдиві відомості щодо притягнення його до кримінальної відповідальності та наявності непогашеної судимості, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України №2491-ІІІ є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Суд визнає висновок суду першої інстанції необґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що громадянин Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 19 жовтня 2023 року звернувся до відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Рішенням ГУ ДМС від 25 квітня 2024 року № 2085 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію громадянину Республіки Вірменія ОСОБА_3 , на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію», оскільки дружині заявника ОСОБА_2 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання, відповідно припинилися підстави для надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року у справі № 160/22647/24 визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 2085 від 25.04.2024, яким громадянину Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію»; зобов`язано ГУ ДМС України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну, подану 19.10.2023 до Відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області.

На виконання судового рішення ГУ ДМС у Дніпропетровській області потворно розглянуто заяву ОСОБА_1 , подану 19 жовтня 2023 року, про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням ГУ ДМС від 07 квітня 2025 року №2085 ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну - зазначення в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей щодо відсутності факту притягнення до кримінальної відповідальності.

Спірним в цій справі є питання правомірності рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI), відповідно до частини першої статті 4 якої іноземці та особи без громадянства можуть іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07 червня 2021 року № 2491-III (далі - Закон № 2491-III, застосовується у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Підпунктом 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-ІІІ передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

За положеннями пункту 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Як установлено частиною п`ятою статті 9 Закону № 2491-III, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (пункт 4 частини сьомої статті 9 Закону № 2491-III).

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію установлені статтею 10 Закону № 2491-III, за приписами якої дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи (пункт 4).

На час прийняття спірного в цій справі рішення стаття 10 Закону №2491-ІІІ мала іншу редакцію, зокрема, дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи або документи, що не підтверджують законність перебування на території України на день подання документів для отримання дозволу на імміграцію чи наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або документи, що підтверджують підстави, які припинилися (пункт 4).

Отже, в контексті спірних правовідносин предметом доказування є правомірність рішення відповідача про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію з підстав зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей.

Так, у висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу, затвердженому 07 квітня 2025 року, зазначено, що підставою для формування відповідачем висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію стала інформація, отримана з відповіді Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП У Дніпропетровській області від 30.12.2024 № 1187-2024, зокрема, зазначено, що за даними інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості№ стосовно громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявна інформація, відповідно до якої, 25.06.2014 останнього засуджено вироком Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області за скоєння злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України, та призначено покарання 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробувальним строком 1 рік. Відомості про відбування покарання відсутні. Проте, в заяві про надання дозволу на імміграцію від 19.10.2023 №400047192, засвідченій особистим підписом заявника, в графі «Чи притягувалися до кримінальної відповідальності?» заявником зазначено «Х», що трактується як «НІ». Вищевказане свідчить про те, що заявник свідомо надав неправдиву інформацію щодо факту притягнення його до кримінальної відповідальності.

Судом встановлено, що вироком Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року у справі №179/1227/14-к (https://reyestr.court.gov.ua/Review/40429906) засуджено ОСОБА_1 та визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на один рік, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи; повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи. Запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою скасовано, звільнивши з-під варти в залі суду.

Статтею 88 Кримінального кодексу України (далі - КК України) установлено, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України.

Особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, кримінальна протиправність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості.

За приписами пункту 1 частини першої статті 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом. Якщо строк додаткового покарання перевищує тривалість іспитового строку, особа визнається такою, що не має судимості, після відбуття цього додаткового покарання.

Враховуючи, що позивач був засуджений до відповідно до статті 75 цього Кодексу, протягом іспитового строку не вчинив нового кримінального правопорушення і протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не скасовано з інших підстав, передбачених законом, ОСОБА_1 після закінчення іспитового строку вважається таким, що не має судимості.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 липня 2019 року у справі №816/53/18 висловлено наступний правовий висновок у правовідносинах, що є подібними правовідносинам в цій справі.

«Судимість має строковий характер. Кримінальний кодекс України визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Правову позицію аналогічного змісту вже висловлював Верховний Суд, зокрема в постанові від 27 вересня 2018 року у справі №47/1831/15-к.

Отож після погашення судимості та її зняття кримінальна відповідальність відносно особи припиняється.

(...)

Отже, в розумінні викладеного, позивач на момент подання заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну був особою, яка раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності.».

Застосовуючи до спірних в цій справі правовідносин наведений висновок Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, суд доходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 після закінчення іспитового строку вважається таким, що не має судимості, тобто на момент подання заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну є особою, яка раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності.

Отже, відсутні підстави вважати, що позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначив свідомо неправдиві відомості стосовно відсутності факту притягнення до кримінальної відповідальності.

Зважаючи на непідтвердження зазначення позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо неправдивих відомостей, рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію №2085 від 07 квітня 2025 року як рішення суб`єкта владних повноважень прийнято необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), що вказує на протиправність цього рішення.

Судом першої інстанції не враховано наведених обставин та правового регулювання спірних правовідносин, не надана оцінка підставам позову щодо погашення судимості, що потягло за собою неправильне вирішення справи.

Частиною третьою статті 245 КАС України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За положеннями абзацу другого частини четвертої статті 245 КАС України у разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи, що ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує відповідача вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Судом не надається оцінка іншим доводам апелянта, адже відсутність факту зазначення позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей стосовно відсутності факту притягнення до кримінальної відповідальності є достатньою підставою для висновку про протиправність рішення.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Відповідно до частин першої та шостої статті 139 КАС України суд стягує на користь позивача за рахунок відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3028,00 грн (1211,20 грн судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, 1816,80 грн судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року в справі № 160/19632/25 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року в справі № 160/19632/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити у справі № 160/19632/25 нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну №2085 від 07 квітня 2025 року.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (, вул. В. Липинського, 7, м. Дніпро, 49000) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про надання дозволу на імміграцію в Україну, подану 19 жовтня 2023 року до відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (, вул. В. Липинського, 7, м. Дніпро, 49000) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 27 січня 2026 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 27 січня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко