Справа № 320/3416/20
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року м. Київ № 320/3416/20

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач / ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - відповідач, контролюючий / податковий орган), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати:

- податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 03.03.2020 №, від 03.03.2020 №, від 03.03.2020 №, від 03.03.2020 №;

- вимогу Головного управління ДПС у Київській області від 03.03.2020 №Ф- про сплату боргу (недоїмки);

- рішення Головного управління ДПС у Київській області від 03.03.2020 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про порушення процедури повідомлення про початок проведення перевірки, за наслідками якої прийнято оскаржувані рішення, оскільки їй не надавався наказ про початок документальної, позапланової невиїзної перевірки, а також вона не отримувала повідомлення про проведення перевірки. Окрім того, вказано про порушення відповідачем терміну винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідно до вимог статті 86.8 Податкового кодексу України.

Окрім того, позивачем наголошено на тому, що Акт перевірки, на підставі якого прийнято оскаржувані рішення, не містить відомостей про перевірку документів, які підтверджують здійснення операцій між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та підрядниками з виконання проектних та будівельних робіт і понесення ОСОБА_1 витрат на будівництво об`єктів нерухомого майна. За посиланнями позивача, висновки Акта перевірки щодо отримання фізичною особою ОСОБА_1 у період з 2013 по 2018 роки доходу від продажу нерухомого майна на загальну суму 5 042 375,11 грн. обґрунтовані інформацією із матеріалів кримінального провадження від 11.10.2018 №0000354, наданих органом досудового розслідування, та з баз даних інформаційних систем державної податкової служби щодо сум виплачених доходів та сплачених податків. Натомість, в Акті перевірки не зазначено первинні документи або інші документи, які підтверджують отримання фізичною особою ОСОБА_1 доходу від продажу об`єктів нерухомого майна на підставі договорів купівлі-продажу. Таким чином, позивач вважає, що Актом перевірки не встановлено та документально не обґрунтовано обставини щодо здійснення операцій між фізичною особою ОСОБА_1 та підрядниками з виконання проектних та будівельних робіт і понесення нею витрат на будівництво об`єктів нерухомого майна, а також щодо отримання позивачем доходу від продажу об`єктів нерухомого майна.

Позивач звернула увагу на те, що операції з продажу об`єктів нерухомості за період з 2013 по 2018 роки були здійснені нею як фізичною особою, а не як підприємцем. Наголошено, що ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець не здійснювала діяльності з організації будівництва будівель та з продажу власної нерухомості за кодами КВЕД 41.10 Організація будівництва будівель, 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна. При цьому, доходи, отримані ОСОБА_1 від продажу об`єктів нерухомого майна за період з 2013 по 2018 роки підлягали оподаткуванню виключно за правилами та ставкою, встановленими статтею 172 ПК України для оподаткування операцій з продажу об`єктів нерухомого майна і не підлягали оподаткуванню за правилами та ставкою, визначеними для доходів фізичної особи - підприємця.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді ОСОБА_2

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.04.2020 (суддя ОСОБА_2) позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 (суддя ОСОБА_2) відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 02.07.2020, від 13.08.2020 (суддя ОСОБА_2) продовжено строк проведення підготовчого провадження в адміністративній справі, підготовче засідання відкладено.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У зв`язку зі звільненням судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_2 з посади, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена судді Перепелиці А.М.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 прийнято до провадження адміністративну справу, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив про правомірність висновків Акта перевірки, на підставі яких прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску з огляду на те, що перевіркою було встановлено, що фізична особа - платник податків ОСОБА_1 набувала у власність об`єкти нерухомого майна шляхом їх будівництва, замовником якого вона безпосередньо виступала, після введення об`єктів нерухомості (багатоквартирного будинку, садових будинків із земельними ділянками) в експлуатацію на підставі внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державними реєстраторами та приватними нотаріусами. Відповідачем встановлено отримання фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 доходу від продажу нерухомого майна на суму 5 042 375,11 грн., у тому числі за 2013 рік - 402 237,50 грн., за 2014 рік - 1 303 357,60 грн., за 2015 рік - 2 640 237,01 грн., за 2016 рік - 0,00 грн., за 2017 рік- 696 543,00 грн. та за 2018 рік - 0,00 грн. Відповідач вважає, що зазначена інформація підтверджує, що діяльність фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з будівництва багатоквартирного житлового будинку та садових будинків з метою подальшої реалізації об`єктів нерухомого майна спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання доходу.

На переконання відповідача, систематичний продаж фізичними особами нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку є підприємницькою діяльністю, та підтверджує, що діяльність фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з будівництва та реалізації квартир у багатоквартирному житловому будинку та садових будинків спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання прибутку, а тому є підприємництвом, а суб`єкт підприємництва - підприємцем. Таким чином, на думку, враховуючи, що діяльність позивача з реалізації об`єктів нерухомого майна є підприємницькою діяльністю, у неї виникає обов`язок зі сплати податків і зборів від здійснення підприємницької діяльності.

У відповіді на відзив позивачем вказано, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували факт направлення на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) наказу від 06.11.2019 №564 про початок документальної позапланової невиїзної перевірки та повідомлення від 07.11.2019 №103/10-36-33-04.

Окрім того, позивач зазначила, що порушення термінів винесення податкових повідомлень-рішень суперечить вимогам статті 86.8 ПК України, відповідно до якої податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

За посиланням позивача, Акт перевірки не містить відомостей про перевірку документів, які підтверджують здійснення операцій між фізичною особою ОСОБА_1 та підрядниками з виконання проектних та будівельних робіт і понесення фізичною особою ОСОБА_1 витрат на будівництво об`єктів нерухомого майна. Вказано, що в Акті перевірки не зазначено первинні або інші документи, які підтверджують отримання фізичною особою ОСОБА_1 доходу від продажу об`єктів нерухомого майна на підставі договорів купівлі-продажу.

У поданих до суду письмових поясненнях представником позивача зауважено, що фізичною особою ОСОБА_1 , відповідно до вимог законодавства при отриманні доходів, були подані податкові декларації про майновий стан та сплачені податки від реалізації майна за період 2013-2015 років.

Протокольною ухвалою суду від 22.04.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 19.06.2024, заслухавши пояснення сторін, протокольною ухвалою судом було постановлено перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, а також оцінивши наявні в матеріалах належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця 17.07.2007 (номер запису: 0016118) за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується наявною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформацією.

Видами діяльності позивача є: 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування (основний); 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 68.31 Агентства нерухомості; 69.10 Діяльність у сфері права; 56.30 Обслуговування напоями; 56.21 Постачання готових страв для подій.

На підставі підпунктів 78.1.2, 78.1.13 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України посадовими особами Головного управління ДПС у Київській області проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів при отриманні доходу здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом та продажем об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2013 по 31.12.2018.

За результатами проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки контролюючим органом складено Акт від 04.12.2019 №278/10-36-33-04/ НОМЕР_1 , відповідно до висновків якого встановлено порушення:

- абзацу 3 пункту 291.4 статті 291, абзацу 5 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України щодо перебування на спрощеній системі оподаткування;

- пункту 44.1 статті 44, пункту 177.10 статті 177 ПК України, незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської статистичної звітності та ненадання Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність;

- пункту 177.1, пункту 177.2 статті 177 ПК України в частині заниження податку на доходи фізичних осіб за 2013-2018 роки, що підлягає сплаті до бюджету всього у сумі 1093396,36 грн, у тому числі за 2013 рік - 54777,58 грн, за 2014 рік - 209512,59 грн, за 2015 рік - 566189,40 грн, за 2016 рік - 83826,00 грн, за 2017 рік - 148490,79 грн та за 2018 рік - 30600,00 грн, чим порушено вимоги пункту 177.1, пункту 177.2 статті ПК України;

- абзацу 1 пункту 2 частини першої статті 7, пункту 11 статті 8, частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI в частині не нарахування, не обчислення та не сплати єдиного внеску всього на загальну суму 575992,87 грн, в т.ч. за 2013 рік - 76811,87 грн, за 2014 рік 84457,32 грн, за 2015 рік - 84701,24 грн, за 2016 рік - 91143,36 грн, за 2017 рік - 101277,00 грн, за 2018 рік - 137602,08 грн;

- пункту 16 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України в частині заниження фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 військового збору від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2013 по 31.12.2018 у сумі 68914,35 грн, в т.ч. за 2015 рік - 44103,56 грн, за 2016 рік - 6985,50 грн, за 2017 рік - 15275,30 грн, за 2018 рік - 2550,00 грн;

- пункту 181.1 статті 181, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 200.1, пункту 200.2 статті 200, пункту 203.2 статті 203 ПК України в частині заниження фізичною особою - платником податку ОСОБА_1 в період з 01.01.2014 по 31.12.2018 податкових зобов`язань по податку на додану вартість, що підлягають декларуванню та сплаті до бюджету в сумі 1245468,55 грн, у тому числі за 2014 рік - 326592,55 грн, за 2015 рік - 588047,40 грн, за 2016 рік - 93140,00 грн, за 2017 рік - 203688,60 грн та за 2018 рік - 34000,00 грн;

- пункту 49.2 статті 49, підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49, абзацу 2 пункту 177.11 статті 177 ПК України в частині не подання декларацій про майновий стан і доходи за 2016-2018 роки;

- пункту 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 №265/95-ВР;

- cтатті 58, частини шостої статті 128 ГК України в частині здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи - підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства;

- cтатті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 року №755-ІV в частині неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи - підприємця.

На підставі висновків Акта перевірки від 04.12.2019 №278/10-36-33-04/ НОМЕР_1 відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 03.03.2020 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на доходи фізичиних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування», код платежу 11010100 на суму у розмірі 328 645,99 грн, з яких за податковим зобов`язання - 262 916,79 грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями - 65 729,20 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 03.03.2020 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість», код платежу 14010100 на суму у розмірі 413 535,75 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 330 828,60 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 82 707,15 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 03.03.2020 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «військовий збір», код платежу 11011001 на суму у розмірі 31 013,50 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 24 810,80 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 6 202,70 грн.

- податкове повідомлення-рішення від 03.03.2020 №, яким застосовано штрафні санкції за платежем «єдиний податок з фізичних осіб» на суму 1 052,00 грн, код платежу 18050400;

- вимогу від 03.03.2020 №Ф- про сплату боргу (недоїмки) в сумі 575 992,87 грн;

- рішення від 03.03.2020 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 217 346,08 грн.

Вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Оцінюючи рішення суб`єкта владних повноважень з урахуванням вимог законодавства, якими регулюються спірні правовідносини та встановлених у справі обставин, суд зазначає таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з підпунктами 16.1.5, 16.1.7 пункту 16.1. статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний подавати на належним чином оформлену письмову вимогу контролюючих органів (у випадках, визначених законодавством) документи з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинні документи, регістри бухгалтерського обліку, фінансову звітність, інші документи, пов`язані з обчисленням та сплатою податків та зборів; подавати контролюючим органам інформацію в порядку, у строки та в обсягах, встановлених податковим законодавством. У письмовій вимозі обов`язково зазначаються конкретний перелік документів, які повинен надати платник податків, та підстави для їх надання.

Відповідно до підпункту 17.1.6. пункту 17.1. статті 17 ПК України платник податків має право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом.

Нормами підпунктів 20.1.2, 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України, передбачено, що контролюючі органи мають право: для здійснення функцій, визначених законом, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом; проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

При цьому, саме пунктом 73.3 статті 73 ПК України, визначено підстави надсилання контролюючим органом платнику податків письмового запиту про подання інформації, а також вимоги до його оформлення.

Згідно з частиною другою пункту 75.1 статті 75 ПК України камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Водночас, документальна позапланова невиїзна перевірка позивача проведена представника Головного управління ДПС у Київській області відповідно до наказу від 06.11.2019 №564, виданого на підставі підпункту підпункту 78.1.2, підпункту 78.1.13 пункту 78.1 статті 78, статті 79 ПК України.

Так, відповідно до підпунктів 78.1.2, 78.1.13 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема:

- платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом;

- у разі отримання інформації про ухилення податковим агентом від оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів, додаткових благ, інших виплат та відшкодувань, що підлягають оподаткуванню, у тому числі внаслідок неукладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом, а також здійснення особою господарської діяльності без державної реєстрації. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали підставою для проведення такої перевірки.

Відповідно до пункту 78.4 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

У відповідності до змісту пункту 79.1 статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Приписами пункту 79.2 статті 79 ПК України передбачено, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Отже, з наведеного слідує, що право на проведення такої перевірки надається лише за умови повідомлення платника податку про таку перевірку та вручення копії наказу про проведення перевірки у спосіб, визначений законом, до її початку, адже з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, наведеними нормами встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, дотримання чого, може бути належною підставою проведення перевірки та фіксування відповідним актом її результатів.

Як стверджує відповідач, копія наказу від 06.11.2019 №564 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмове повідомлення від 07.11.2019 №103/10-36-33-04 надіслано позивачу засобами поштового зв`язку 08.11.2019, проте фактично позивачу не вручені та повернуті за закінченням терміну зберігання.

Під час розгляду даного спору відповідачем не надано доказів, як то: списку згрупованих поштових відправлень, або рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які б свідчили про належне ознайомлення позивача із наказом від 06.11.2019 №564.

Не зважаючи на це, посадовими особами відповідача все ж було розпочато проведення перевірки, що свідчить про те, що позивача фактично позбавлено можливості прибути до податкового органу для надання пояснень щодо виявлених останнім фактів, які свідчать про можливі порушення податкового законодавства.

Невиконання вимог щодо повідомлення платника податків про перевірку до початку її проведення призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої перевірки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.01.2018 у справі №1570/7146/12, від 06.03.2018 у справі №805/2307/17-а, від 05.05.2018 у справі №810/3188/17, від 02.05.2018 у справі №804/3006/17.

Отже, лише дотримання умов та порядку контролюючим органом рішень про проведення перевірок може бути підставою для визнання правомірними дій контролюючого органу щодо проведення невиїзної документальної перевірки.

Наведене дає підстави для висновку про недоведеність наявності визначених ПК України правових підстав для проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, результати якої оформлені Актом від 04.12.2019 №278/10-36-33-04/, висновки якого відображені в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях, податковій вимозі про сплату боргу (недоїмки) та рішенні про застосування штрафних санкцій, що у свою чергу, вказує на те, що недотримання податковим органом порядку проведення документальної позапланової перевірки, призводить до порушення відповідачем способу реалізації владних управлінських функцій та відсутності правових наслідків такої перевірки, та нівелює наслідки у вигляді прийнятих рішень за наслідками проведення такої перевірки.

Водночас, керуючись закріпленим в статті 9 Кодексу адміністративного судочинства Україи (далі - КАС України) принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд також вважає за доцільне надати правовий висновок викладеним в акті перевірки твердженням контролюючого органу про порушення позивачем вимог ПК України.

Відповідно до приписів статті 42 Конституції України кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі жодним чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.

Вимоги статті 50 Цивільного кодексу України передбачають право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Згідно з частиною другою статті 3 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 180.1. статті 180 ПК України для цілей оподаткування платником податку є: будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

При цьому, пунктом 181.1. статті 181 ПК України визначено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Так, стаття 177 ПК України визначає оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Тобто, положення даної статті в цілому стосуються оподаткування доходів фізичної особи-підприємця, а саме особи, яка була у встановленому порядку зареєстрованою як підприємець.

Положеннями статті 172.5 ПК України визначено, що сума податку визначається та самостійно сплачується через банки, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей особою, у власності якої перебував об`єкт нерухомості, неподільний об`єкт незавершеного будівництва/майбутній об`єкт нерухомості, відчужений за рішенням суду про зміну власника та перехід права власності на таке майно. Фізична особа зобов`язана відобразити доход від такого відчуження у річній податковій декларації.

Відповідно до пункту 177.6 статті 177 Податкового кодексу України у разі якщо фізична особа - підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Кодексом для платників податку - фізичних осіб.

Як вбачається з Акта перевірки від 04.12.2019 №278/10-36-33-04/ НОМЕР_1 , відповідно до наданих слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Київській області матеріалів кримінального провадження від 11.10.2018 №0000354 фізична особа - платник податків ОСОБА_1 є замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належать до III категорії складності, виданого інспекцією Державної архітектурно- будівельного контролю у Київській області за адресою АДРЕСА_3 (Декларація №KC7).

Відповідно до інформації, розміщеної в мережі Internet за вищевказаною адресою в м. Вишневе розміщені багатоквартирний житловий будинок, що належать до житлового комплексу «Піонерський квартал».

Також, згідно з інформації, наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, будівництво садових будинків відбувалось на земельних ділянках в м. Боярка, які належали ОСОБА_1 на праві власності та у подальшому були реалізовані на підставі договорів купівлі-продажу фізичним особам - покупцям.

Окрім того, фізична особа - платник податків ОСОБА_1 с замовником будівництва садових будинків на підставі Декларацій про готовність об`єктів до експлуатації, які належать до ІІ категорії складності, виданих Державною архітектурно-будівельною інспекцією України за адресам:

- Київська область, Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, с/т «Схід» (Декларація №IY36);

- Київська область, Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, с/т «Схід» (Декларація №IY39);

- Київська область, Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, с/т «Схід» (Декларація №IУ42);

- Київська область, Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, с/т «Схід» (Декларація №IУ43).

Перевіркою встановлено, що фізична особа - платник податків ОСОБА_1 набувала у власність об`єкти нерухомого майна шляхом їх будівництва, замовником якого вона безпосередньо виступала, після введення об`єктів нерухомості (багатоквартирного будинку, садових будинків із земельними ділянками) в експлуатацію на підставі внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державними реєстраторами та приватними нотаріусами.

Відповідно до декларації №KC7 про готовність об`єкта до експлуатації генеральним підрядником будівництва багатоквартирного будинку виступає ТОВ «Будівельно-торгівельна компанія «Вестбудпартнер», .

Згідно з наявними деклараціями про готовність об`єктів до експлуатації №IY36, №IУ39, №IУ42, №IУ43 генеральним підрядником будівництва виступає ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2 , виданий 22.07.2010, видавник: Білоцерківський МВМ №1 ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ), будівництво здійснювалось господарським способом.

У подальшому, ОСОБА_1 реалізовувались об`єкти нерухомого майна на підставі договорів купівлі-продажу, які посвідчувались нотаріально.

У ході перевірки відповідачем встановлено, що фізична особа - платник податків ОСОБА_1 здійснювала будівництво багатоквартирного житлового будинку та садових будинків за видом діяльності 41.10 «Організація будівництва будівель» та систематичний продаж нерухомого майна за видом діяльності 68.10 «Купівля та продаж власного нерухомого майна».

Згідно з відомостями, які містяться в центральній базі даних державного реєстру фізичних осіб ДПС України за період з 01.01.2013 по 31.12.2018 фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 отримано дохід від реалізації об?єктів нерухомого майна за ознакою доходу « 104» - частина доходів від операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого всього у сумі 4171907,01 грн, у тому числі за 2013 рік - 290050,00 грн, за 2014 рік - 1241620,00 грн, за 2015 рік - 2640237,01 грн, за 2016 рік - 0,00 грн, за 2017 рік - 0,00 грн. та за 2018 рік - 0,00 грн.

Згідно з інформацією, яка міститься в інтегрованих картках IC «Податковий блок» встановлено, що фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 за період з 01.01.2013 по 31.12.2018 на постійній основі відповідно до п.172.5 ст.172 Кодексу, сплачувались податкові зобов?язання з податку на доходи фізичних осіб від продажу об`єктів нерухомого майна фізичним особам - покупцям до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу на загальну суму 125395,03 грн, у тому числі за 2013 рік - 10850,00 грн, за 2014 рік - 65167,88 грн, за 2015 рік - 14550,00 грн, за 2016 рік - 0,00 грн, за 2017 рік - 34827,15 грн та за 2018 рік - 0,00 грн., виходячи з чого сума отриманого доходу платником податків від продажу об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2013 по 31.12.2018 становила всього 2507900,60 грн, у тому числі за 2013 рік - 217000,00 грн, за 2014рік - 1303357,60 грн, за 2015 рік - 291000,00 грн, за 2016 рік - 0,00 грн, за 2017 рік - 696543,00 грн та за 2018 рік - 6845867,40 грн.

Відповідно до поданих фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2013 рік нею отримано дохід від реалізації об?єктів нерухомого майна у сумі 402237,50 грн., за 2014 рік у сумі 1118120,00 грн., за 2015 рік у сумі 0,00 грн. Податкові декларації про майновий стан і доходи за 2016 - 2018 роки ОСОБА_1 не подавались.

Враховуючи вищевикладене, перевіркою встановлено отримання фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 доходу від продажу нерухомого майна, всього у сумі 5042375,11 грн, у тому числі за 2013 рік - 402237,50 грн, за 2014 рік - 1303357,60 грн, за 2015 рік - 2640237,01 грн, за 2016 рік - 0,00 грн, за 2017 рік - 696543,00 грн та за 2018 рік - 0,00 грн.

На думку відповідача, вищезазначена інформація підтверджує, що діяльність фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з будівництва багатоквартирного житлового будинку та садових будинків з метою подальшої реалізації об`єктів нерухомого майна спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання доходу.

Аналізуючи ознаки, притаманні підприємницькій діяльності, виходячи з положень підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, а також частини другої статті 3 ГК України, можна дійти висновку, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, що пов`язані з такою діяльністю.

Громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, стає суб`єктом підприємництва після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур, в тому числі з обранням відповідних видів такої підприємницької діяльності.

Cудом встановлено, що позивач в періоді, що перевірявся, був зареєстрований фізичною особою-підприємцем за видами діяльності: 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування (основний); 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 68.31 Агентства нерухомості; 69.10 Діяльність у сфері права; 56.30 Обслуговування напоями; 56.21 Постачання готових страв для подій.

Тобто, оподаткування доходів позивача від реалізації нерухомого майна за договорами купівлі-продажу, укладених нею як фізичною особою, має здійснюватися із застосуванням встановлених ПК України правил загальної системи оподаткування для платників податків - фізичних осіб, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

При цьому, суд зазначає, що навіть у випадку наявності у позивача як у фізичної особи-підприємця такого виду підприємницької діяльності як будівництво та реалізація об`єктів нерухомого майна, доходи, отримані нею як фізичною особою, по правовідносинах, які відповідають такому виду діяльності, повинні оподатковуватися за правилами для платників податку - фізичних осіб відповідно до пункту 177.6 статті 177 та пункту 172.2 статті 172 ПК України.

Верховний Суд у постанові від 25.05.2020 у справі №810/1963/18 з посиланням на правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 27.02.2018 у справі №826/1513/17, зауважив, що право платника податків зареєструватися фізичною особою-підприємцем не може бути обов`язком; платник податку - фізична особа не повинна сплачувати податки в розмірі, встановленому для фізичної особи-підприємця.

Окрім зазначеного, cуд зауважує, що у даному випадку нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань в будь-якому випадку не може вважатися обґрунтованим та правомірним, оскільки існують вимоги щодо визначення бази оподаткування.

Суд погоджується з доводами позивача, що норми ПК України прямо передбачають можливість фізичної особи здійснювати продаж більш як одного об`єкта нерухомого майна (будинки, квартири тощо) та передбачають відповідні ставки для цього.

Так, відповідно до пункту 172.2 статті 172 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті (зокрема - житлового будинку, квартири), або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, тобто 5 %.

Суд зауважує, що положення пункту 172.2 статті 172 ПК України не обмежують кількість продажів фізичною особою об`єктів нерухомості (зокрема житлових будинків чи квартир) для цілей їх оподаткування податком з доходів фізичних осіб.

У відповідності до пункту 172.3 статті 172 ПК України дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону, та зареєстрованої в єдиній базі даних звітів про оцінку.

Згідно з підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу;

Отже, відповідальність за порушення норм ПК України в разі здійснення особою функцій податкового агента покладається саме на цю особу.

Нормами пункту 18.1 статті 18 Податкового кодексу України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Відповідно до пункту 172.4 статті 172 ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Положеннями статті 171 ПК України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, зокрема, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до підпункту «а» пункту 172.5 статті 172 Податкового кодексу України сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни.

Таким чином, законодавство, що діяло у момент продажу нерухомого майна, покладало обов`язок щодо сплати податку на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу.

У розглядуваних правовідносинах податковим агентом позивача є приватні нотаріуси, які посвідчували договори купівлі-продажу об`єктів житлової нерухомості.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд доходить висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 03.03.2020 № є протиправним та підлягає скасуванню.

У частині позовних вимог щодо оскарження рішення від 03.03.2020 № про застосування штрафних санкцій та вимоги від 03.03.2020 №Ф- про сплату боргу (недоїмки), суд виходить з такого.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Згідно з пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця і підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, визначеного пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, яка дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої Законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Відповідач вважає, що позивач, не нарахував та не сплатив єдиний внесок всього на загальну суму 575 992,87, в т.ч. за 2013 рік - 76 811,87 грн., за 2014 рік - 84 457,32 грн., за 2015 рік - 84 701,24 грн., за 2016 рік - 91 143,36 грн., за 2017 рік - 101 277,00 грн., за 2018 рік - 137 602,08 грн.

Враховуючи спростування правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за вказаний період, беручи до уваги відсутність у позивача статусу фізичної особи-підприємця саме у спірних правовідносинах, і, як наслідок, статусу платника єдиного внеску, неправомірним є також донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.03.2020 №Ф- та рішення від 03.03.2020 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 217 346,08 грн.

У частині позовних вимог щодо оскарження податкового повідомлення-рішення від 03.03.2020 № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Платниками податку на додану вартість є особи, визначені в пункті 180.1 статті 180 Податкового кодексу України, до яких, зокрема, відносяться: 1) будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; 2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Положенням пункту 181.1 статті 181 ПК України передбачено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Згідно розділу V ПК України «Податок на додану вартість» фізична особа є платником ПДВ у разі здійснення діяльності, визначеної пунктом 180.1 статті 180 Податкового кодексу України з урахуванням підпункту 14.1.139 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

Оскільки позивач в межах спірних правовідносин діяла не як фізична особа-підприємець а була замовником об`єктів будівництва за перевіряємий період саме як фізична особа з оподаткуванням таких операції згідно статті 172 Податкового кодексу України, в неї не було обов`язку сплачувати суму грошового зобов`язання відповідно до податкового повідомлення-рішення від 03.03.2020 №.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд доходить про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення 03.03.2020 № та скасування його в судовому порядку.

Стосовно визначення позивачу зобов`язань з військового збору на підставі податкового повідомлення-рішення від 03.03.2020 №, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Приписи пункту 163.1 статті 163 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

За правилами пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані:

а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;

б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду.

Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до пункту 172.4 статті 172 ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Об`єктом оподаткування військовим збором є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого, зокрема, включається і частина доходу від операцій з нерухомим майном (підпункт 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України).

Порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) нерухомого майна визначено статтею 172 Податкового кодексу України. Так, дохід, отриманий громадянином від продажу нерухомого майна, не частіше 1 разу протягом звітного податкового року та за умови перебування такої нерухомості у власності платника не менше останніх 3 років, не підлягає оподаткуванню. Це правило дійсне і для оподаткування військовим збором. У всіх інших випадках дохід, отриманий від продажу нерухомості підлягає оподаткуванню військовим збором за ставкою 1,5%.

В Акті перевірки від 04.12.2019 №278/10-36-33-04/ НОМЕР_1 контролюючим органом зазначено, що перевіркою встановлено заниження позивачем військового збору від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2015 по 31.12.2018 на загальну суму 68 914,35 грн., в т.ч. за2015 рік - 44 103,56 грн., за 2016 рік - 6985,50 грн., за 2017 рік - 15 275,30 грн., за 2018 рік - 2550,00 грн., чим порушено пункт 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Кодексу.

Згідно висновків Акта перевірки від 04.12.2019 №278/10-36-33-04/ НОМЕР_1 , основною підставою для донарахуванням військового збору слугували твердження податкового органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за період з 2013 по 2018 роки.

Враховуючи спростування судом правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача, зокрема, за період з 2013 - 2018 рр., суд доходить висновку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.03.2020 №.

З урахуванням того, що судом на підставі фактичних обставин справи встановлено, що позивач діяв як фізична особа, а не фізична особа-підприємець при здійсненні продажу належних їй на праві власності об`єктів нерухомості, податкове повідомлення-рішення від 03.03.2020 №, яким застосовано штрафні санкції за платежем «єдиний податок з фізичних осіб» на суму 1 052,00 грн, код платежу 18050400, має похідний характер та, як наслідок, підлягає визнанню протиправними та скасуванню.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем подано до суду Висновок експерта №001-НВА/19 за результатами проведення експертного економічного дослідження.

Відповідно до частин першої, шостої статті 104 КАС України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Статтею 108 КАС України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу.

Дослідивши наданий позивачем Висновок експерта, суд не вбачає підстав для надання йому оцінки з огляду на невідповідність такого висновку вимогам частини шостої статті 104 КАС України, а саме: відсутністю зазначення у висновку інформації, що його підготовлено для подання до суду; відсутністю у висновку інформації, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Окрім того, посилання контролюючого органу в контексті обставин даної справи на постанову Верховного Суду від 13.03.2018 у №826/13138/15, на думку суду, є безпідставними, оскільки обставини перевірки у справі №826/13138/15 стосувалися саме перевірки фізичної особи-підприємця, особи, яка була зареєстрована як СПД та платник єдиного податку, висновки акту перевірки стосувалися перевищення ліміту доходів, встановленого для ІІІ групи, продажу нерухомості саме в рамках зареєстрованої підприємницької діяльності, а відтак висновки судів у вказаній справі є неспівставними з обставинами даної справи.

Суд також враховує, що згідно пункту 111.1 статті 111 ПК України за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: 111.1.1 фінансова; 111.1.2 адміністративна; 111.1.3 кримінальна.

Відповідно до пункту 111.2 статті 111 Податкового кодексу України фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

Так, зокрема, провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка передбачає санкцію за таке порушення у вигляді накладення штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією виготовленої продукції, знарядь виробництва, сировини і грошей, одержаних внаслідок вчинення цього адміністративного правопорушення, чи без такої.

Отже, у разі встановлення факту провадження фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як фізичної особи-підприємця настає відповідальність, передбачена законодавством.

Водночас, суд зазначає, що положення діючого законодавства в тому числі й податкового, не містять норм, які б уповноважували контролюючі органи нараховувати податкові зобов`язання фізичній особі у разі виявлення факту провадження такою особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

При цьому, визначення податкового зобов`язання виключно виходячи з розміру доходу є абсолютно необґрунтованим втручанням в майнові права позивача, а відтак охоплюється предметом регулювання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Серков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес АД» проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited"»проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес» має широке значення (рішення у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 9916,00 грн. Відтак, враховуючи, розмір задоволених позовних вимог позивача, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 9916,00 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати:

- податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 03.03.2020 №, від 03.03.2020 №, від 03.03.2020 №, від 03.03.2020 №;

- вимогу Головного управління ДПС у Київській області від 03.03.2020 №Ф- про сплату боргу (недоїмки);

- рішення Головного управління ДПС у Київській області від 03.03.2020 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 9 916,00 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот шістнадцять гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (адреса: 03151, місто Київ, вулиця Святослава Хороброго, 5А, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.