Справа № 420/31958/25
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Радчука А.А., розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ), про визнання протиправним та скасувати рішення та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області від 22.05.2025 року №86 щодо відмови в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з 15.05.2025;

зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» починаючи з 15.05.2025;

встановити судовий контроль у формі надання звіту Головним УПФУ в Одеській області щодо виконання рішення суду.

Адміністративний позов поданий за допомогою системи «Електронний суд».

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що перебуває на обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як мати дитини-інваліда. 30.04.2025 року Позивач досягла свого пенсійного віку та 15.05.2025 звернулась з заявою про переведення з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» до територіальних органів Пенсійного фонду України та надала всі необхідні документи. Однак, 15.05.2025 Відповідачем, Головним управлінням пенсійного фонду України в Одеській області, була винесена відмова в здійсненні перерахунку пенсії. Відмова в переведенні з пенсії за віком на пенсію за віком згідно ЗУ «Про державну службу» обґрунтована відсутністю 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців та на день набрання чинності Закону №889-VIII заявниця не займала посади державної служби.

Позивач вважає зазначене рішення відповідача безпідставним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Свої доводи позивач мотивує тим, що стаж державної служби до 01.05.2016 року обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були передбачені тим законодавством. Таким чином, враховуючи норми порядку №283 від 03.05.1994 «Про порядок обчислення стажу державної служби», на переконання позивача, посади начальника відділення Шахтарського військкомату, начальника міського архіву Шахтарської міської ради та керуючого справами виконавчого апарату Шахтарської районного ради, на яких вона перебувала з 10.04.1996 по 25.12.2014 року, відносяться до відповідних категорій посад державних службовців, а отже станом на 01.05.2016 року у позивача був наявний стаж державної служби, що зберігає її право на призначення пенсії відповідно до п. 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VІІІ та до статті 37 закону №3723-ХІІ.

Ухвалою суду від 23.09.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Цією ж ухвалою суду від 23.09.2025 року витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області належним чином засвідчені копії документів, з якими ОСОБА_1 звернулась за призначенням пенсії.

08.10.2025 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Згідно даного відзиву відповідач вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача зазначив, що спірне рішення прийняте за відсутності у позивача 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону №3723-ХІІ та актами КМУ та на підставі того, що Позивач станом на 01.05.2016 на посадах державної служби не перебувала. У відзиві звернуто увагу, що пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889 визначено право державних службовців лише за певних умов на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 закону №3723. Обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону №3723-ХІІ і п. 10, 12 р. XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

З підстав викладеного відповідач вважає правомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону №889.

13.10.2025 року до суду від відповідача на виконання ухвали суду від 23.09.2025 року надійшли витребувані документи з пенсійної справи позивача.

Інші заяви, клопотання та додаткові докази станом на момент розгляду справи до суду не надходили.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 (надалі позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується матеріалами пенсійної справи позивача.

15.05.2025 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві із заявою №7788 про перехід з пенсії за віком відповідно до Закону № 1058 на пенсію за віком відповідно до Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу».

Постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 16 березня 2021 за № 339/35961, передбачено опрацювання заяв про призначення/ перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.

Відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22- 1 від 25.11.2005 (надалі по тексту Порядок № 22-1), після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яке уповноважене розглянути подану позивачем заяву від 15.05.2025.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області були розглянуті та досліджені заява і надані документи до заяви позивача та 22.05.2025 винесено Рішення №86 про відмову у переведені з пенсії за віком на пенсію згідно Закону України № 889 від 10.12.2015 «Про державну службу».

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 22.05.2025 року №86 підставою відмови у призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» є відсутність необхідного стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Так, у рішенні вказано наступне: « 3 01.05.2016 набув чинності Закон України Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі-Закон №889-VIII). У зв`язку з цим Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII (далі-Закон №3723-XII) втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 Прикінцевих положень Закону № 889-VIII, якими встановлено право на пенсію за віком.

Згідно із пунктом 10 і 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII, право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону мають особи, які на день набрання чинності Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII:

- мають не менше як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону та актами Кабінету Міністрів України;

- на день набрання чинності Законом №889-VIII займають посади державної служби та мають не менше як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №86 від 22.05.2025 (далі-Рішення) про відмову у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно із Законом №889-VIII за відсутності 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України та на день набрання чинності Закону №889-VIII заявниця не займала посади державної служби».

Не погодившись з відмовою пенсійного органу у переведенні на пенсію за віком на умовах Закону України «Про державну службу», позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсійне забезпечення державних службовців до 01.05.2016 було врегульоване Законом України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993 (далі Закон № 3723-XII).

З 01.05.2016 набрав чинності Закон України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015, згідно Прикінцевих та перехідних положень якого втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Статтею 90 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Водночас, відповідно до пункту 10 Прикінцевих положень Закону України "Про державну службу" в редакції від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 Прикінцевих положень Закону України "Про державну службу" в редакції від 10 грудня 2015 року № 889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, у випадку відсутності в особи стажу визначеного підпунктами 10 та 12 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Водночас, за умов наявності в особи стажу понад 10 чи 20 років, в сукупності з дотриманням інших вимог, визначених пунктами 10 та 12 зазначеного закону, у такої особи виникає право на одержання пенсії державного службовця.

При цьому, виходячи з аналізу змісту положень пунктів 10 та 12 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, у питаннях пенсійного забезпечення законодавець розрізняє державних службовців та осіб, які перебувають на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, зокрема в частині набутого стажу.

Отже, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015 передбачено, що за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993 після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 вказаного Закону та Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Тобто, після 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993 лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015 року та мають передбачені ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993 вік і страховий стаж.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року по справі № 822/524/18 та у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року по справі № 676/4235/17.

Так, відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII (у редакції на час набрання чинності Законом України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, підставою для відмови у переведенні позивача на пенсію державного службовця став висновок відповідача про те, що станом на день набрання чинності Закону №889-VIII заявниця не займала посади державної служби, а також не мала 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України.

При цьому, у спірному рішення не зазначено, які періоди роботи позивача зараховано до стажу на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, а які не зараховано.

Позивач, наполягаючи на задоволенні позовних вимог, стверджує про наявність в неї достатнього стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зокрема зазначених у записах №№9-30 її трудової книжки.

Дослідивши вказані записи трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 , судом встановлено наступне.

10.04.1996 року- прийнята на посаду помічника начальника відділення Шахтарського міськвійськкомату;

28.12.1996 року переведена на посаду двірника кур`єра;

21.04.1997 року переведена на посаду помічника начальника відділення;

15.07.1998 року переведена на посаду сторожа;

16.09.1998 року - переведена на посаду начальника фінансового відділення;

16.09.1998 року - присвоєно статус держаного службовця, прийнято присягу державного службовця та присвоєно ранг №1 держаного службовця.

01.08.2001 року переведено на посаду помічника військового комісара з фінансово-господарчої діяльності;

31.08.2001 року звільнена з посади у зв`язку з реформуванням у ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

01.09.2001 року прийнята на роботу по переводу у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаду інспектора по обміну та бронюванню;

08.01.2004 року звільнена з посади у зв`язку з переведенням до Шахтарської міської ради;

08.01.2004 року - призначена на посаду начальника міського архіву в Шахтарську міську раду;

08.01.2004 року прийнято присягу посадової особи місцевого самоврядування;

13.01.2006 року присвоєно черговий 10 ранг посадової особи місцевого самоврядування та віднесений згідно займаної посади до 5 категорії посад;

12.01.2008 року присвоєно черговий 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування та віднесений згідно займаної посади до 5 категорії посад;

22.09.2011 року звільнена з посади у зв`язку з переведенням до Шахтарської районної ради;

23.09.2011 року - призначена на посаду керуючого справами виконавчого апарату районної ради в Шахтарську районну раду.

23.09.2011 року збережено 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування;

25.12.2014 року - звільнена з посади керуючого справами виконавчого апарату Шахтарської районної ради.

Сукупно перелічені вище періоди роботи становлять 18 років 8 місяців 15 днів.

Періоди роботи, які, на думку позивача, підлягають зарахуванню до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, складають 17 років 07 місяців 28 днів.

Згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 , останній датується 29.04.2015 закінчення виплати допомоги по безробіттю. Довідка Форми ОК-5 не містить відомостей про працевлаштування позивача з липня 2014 року.

Отже, станом на станом на день набрання чинності Закону №889-VIII (01.05.2016 року) позивачка не займала посади державної служби, що свідчить про те, що до неї не можуть бути застосовані положення пункту 10 Прикінцевих положень Закону України "Про державну службу" в редакції від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, де однією з обов`язкових умов є перебування на посаді державної служби станом на день набрання чинності Законом №889-VIII.

За таких обставин, аналізуючи Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015, задля збереження права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993, у позивача станом на 01.05.2016 року мав бути наявний стаж не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України. Тобто, умови призначення позивачу пенсії державного службовця мають визначатися на підставі пункту 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» в редакції від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Наявність стажу 10 років на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, не є підставою для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" за відсутності дотримання умови перебування особи на посаді державної служби станом на день набрання чинності Закону №889-VIII.

Суд зазначає, що навіть у разі зарахування до стажу державної служби всіх періодів роботи позивача, згідно із записами у трудовій книжці, в органах, проходження служби в яких може бути прирівняно до проходження державної служби, загальна тривалість такого стажу не досягає встановлених законом 20 років. За наведених обставин з`ясування та оцінка кожного окремого періоду роботи позивача не мають правового значення для вирішення спору по суті, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності надавати оцінку кожному з них.

Отже, позивач, станом на час звернення до відповідача із заявою про переведення її із пенсії за віком на пенсію державного службовця, досягла 60 роки та відповідно до положень частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» набула необхідного віку, водночас, як особа, що набула стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, не набула його в розмірі достатньому для призначення пенсії державного службовця, а відповідно і права на переведення з одного виду пенсій на інший, оскільки станом на день набрання чинності Законом № 889-VIII (01.05.2016 року) такий стаж не досягав 20 років, що не є підставою для призначення такої пенсії, з огляду на положення Пункту 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі статтею 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Також, відповідно до ст. 382 КАС України, відсутні підстави для встановлення судового контролю з огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74, 76-77, 90, 132, 139, 243-246, 250, 255, 262, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ), про визнання протиправним та скасувати рішення та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку і строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.