Справа № 160/1255/25
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2026-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

27 січня 2026 року

м. Київ

справа № 160/1255/25

адміністративне провадження № К/990/51129/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Стародуба О.П., Стеценка С.Г.,

перевіривши касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року (колегія у складі суддів Чередниченка В.Є., Іванова С.М., Шальєвої В.А.)

у справі № 160/1255/25

за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2

до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, начальника Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної в місті ради Угринович Людмили Володимирівни, Міністерства у справах ветеранів України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , позивачі, скаржниці) звернулися до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, начальника Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної в місті ради Угринович Людмили Володимирівни та Міністерства у справах ветеранів України (далі також - відповідачі), в якому просили:

- визнати протиправною відмову відповідачів видати посвідчення для членів сімей загиблих ветеранів війни - ОСОБА_1 (вдові інваліда ІІ Світової війни І групи, учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ОСОБА_3 ) і ОСОБА_2 (вдові інваліда II Світової війни ІІ групи, учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ОСОБА_4 у порядку ст.ст. 7, 10 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ);

- зобов`язати відповідачів видати посвідчення членам сімей загиблих ветеранів війни - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку ст.ст. 7, 10 Закону № 3551-ХІІ;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради та начальника Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної в місті ради Угринович Л.В. опублікувати оголошення про оскарження протиправних дій у суді на веб-сайті виконкому Центрально-міської районної в місті ради web: vvkonkom-tsmia-.gov.ua. згідно ч. 4 ст. 264 КАС України;

- зобов`язати Міністерства у справах ветеранів України опублікувати оголошення про оскарження протиправних дій у суді у газеті «Урядовий кур`єр» згідно з ч. 4 ст. 264 КАС України.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 14.03.2025 позов задовольнив частково. А саме:

- визнав протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, викладену в листах від 08.07.2024 за № 10/01-31/1982 і № 10/01-31/1983 у наданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни;

- зобов`язав Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради надати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати їм посвідчення встановленого зразка;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Надалі Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 17.06.2025, задовольнивши апеляційну скаргу Міністерства у справах ветеранів України, скасував зазначене рішення суду першої інстанції від 14.03.2025 та прийняв нове - про відмову в задоволенні позову.

08.12.2025 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в якій позивачі з посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права просять скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17.06.2025, а натомість зашити в силі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.03.2025.

Разом з тим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пропустили строк на касаційне оскарження, передбачений ч. 1 ст. 329 КАС України, оскільки оскаржувана постанова Третього апеляційного адміністративного суду була ухвалена 17.06.2025, а отже строк на подання касаційної скарги закінчився 17.07.2025. При цьому позивачі клопотання (заяву) про поновлення їм пропущеного строку звернення з цією касаційної скарги не заявили.

Верховний Суд, встановивши наведені обставини, ухвалою у від 11.12.2025 залишив касаційну скаргу позивачів без руху, зокрема з мотивів її невідповідності вимогам ч. 3 ст. 332 КАС України. При цьому Суд визначив скаржницям десятиденний строк з дня отримання копії зазначеної ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом зазначення інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження.

07.01.2026 на виконання вимог ухвали від 11.12.2025 від представника скаржниць Романова В.П. до Верховного Суду надійшла заява про поновлення строку на касаційне оскарження. Зазначена заява обґрунтована тим, що первісна, своєчасно подана касаційна скарга була повернута ухвалою Верховного Суду від 16.09.2025 у зв`язку з неусуненням недоліків.

Вказана ухвала від 16.09.2025 про повернення касаційної скарги отримана представником позивачів Романовим В.П. - 22.09.2025, ОСОБА_1 - 23.09.2025, ОСОБА_2 - 24.09.2025.

Згодом (04.12.2025) представник позивачів повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яку було залишено без руху відповідно до ухвали від 11.12.2025. Представник скаржниць зазначає, що із повторною касаційною скаргою він звернувся, вживши заходи для усунення недоліків.

Верховний Суд зауважує, що право на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення не є абсолютним. Вчасна первинна подача касаційної скарги не означає, що після її повернення повторне звернення до суду можливе у будь-який довільний строк, без дотримання часових рамок, встановлених процесуальним законом, оскільки у такому разі порушуватиметься принцип юридичної визначеності. Повернення касаційної скарги не зупиняє та не перериває строк на касаційне оскарження і не дає права скаржнику у будь-який необмежений час після сплину строку касаційного оскарження реалізовувати право на оскарження судового рішення повторно.

Відповідно до приписів ст. 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною першою ст. 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, слід зазначити, що таке право не є безумовним. Це обґрунтовується змістом ч. 8 ст. 169 КАС України, відповідно до якої повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Отже, скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.

Приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України в частині в частині форми та змісту (зокрема, належного викладення підстав для касаційного оскарження судового рішення, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України), є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями.

Недотримання особою вимог процесуальних норм щодо форми та змісту касаційної скарги за загальним правилом не є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження.

При цьому та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду касаційної інстанції не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення раніше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених ст. 329 КАС України.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналіз положень ст.ст. 5, 13, 328, 329 КАС України дозволяє дійти висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку, яке повинно бути реалізовано у встановлений вказаним Кодексом строк.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання касаційної скарги.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в касаційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.

З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржницями не наведено поважних підстав для поновлення пропущеного строку касаційного оскарження.

За правилами п. 4 ч. 1 ст. 333 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані судом неповажними.

За викладених обставинах, Суд вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 333 КАС України.

Керуючись ст. 333 КАС України, Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Визнати неповажними причини пропуску строку на касаційне оскарження.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року у справі № 160/1255/25.

3. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя В.М. Кравчук

Суддя О.П. Стародуб

Суддя С.Г. Стеценко