Справа № 640/19009/19
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2026-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 року Справа№640/19009/19

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмового провадження адміністративниу справу,

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача: Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення форми "Ф" від 26.04.2019 №3-2615 про нарахування земельного податку з фізичних осіб в розмірі 23284,94 грн,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми "Ф" від 26.04.2019 №3-2615 про нарахування земельного податку з фізичних осіб в розмірі 23284,94 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 26.04.2019 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийняте податкове повідомлення - рішення № 3-2615 про нарахування земельного податку з фізичних осіб в розмірі 23284,94 грн, яке було отримано останньою 01.10.2019, за наслідком дій, спрямованих на встановлення причин облікованої в електронному кабінеті заборгованості.

Позивач вважає зазначене податкове повідомлення - рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що ФОП ОСОБА_1 є власником частини нежитлового приміщення у будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та надає його в оренду, як платник єдиного податку з основним видом діяльності «надання в оренду та експлуатацію власного та орендованого майна», посилаючись на приписи 286.1 статті 286, пункту 287.8 статті 287, абз. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України та враховуючи висновки Узагальнюючої податкової консультації щодо справляння земельного податку з фізичних осіб-підприємців платників єдиного податку, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 06.07.2018 № 602 вказує, що вона не є платником земельного податку під даним приміщенням. Також зазначає, що відповідачем було порушено процедуру направлення спірного ППР, що також мало вплив і на своєчасність звернення до суду із цим позовом.

Так, щодо обчислення строку звернення з даним позовом зазначає, що дізналась про спірне податкове повідомлення-рішення за наслідком встановленя підстав виникнення заборгованості з платежу плата за земою з фізичних осіб, яка обліковувалась в електронному кабінеті платника податків, шляхом направлення 30.08.2019 заяви до Головного управління ДФС у м. Києві.

За наслідком розгляду якої, 01.10.2019 позивачем була отримана відповідь з доданим до неї оскаржуваним податковим повідомлення-рішенням, яким позивачу визначено зобов`язання з плати за землю у розмір 23284,94 грн. Податкове повідомлення рішення було надіслане на адресу АДРЕСА_2 , яка немає відношення до позивача понад 5 років, скільки вказаний об`єкт було продано, у свою чергу, відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку, виданного відповідачем 27.01.2016, податкова адреса суб`єкта господорювання та місце проведення господарської діяльності позивача визначено за адресою: АДРЕСА_3 , про що, було відомо податковому органу, зокрема, з огляду на те, що ним направлялись інші податкові повідомлення-рішення сааме за цією адресою.

Відповідачем, надно відзиви на позовну заяву, відповідно до якого, Головне управління ДПС у м. Києві заперечує проти позову та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Згідно з наявною у контролюючого органу інформації, ОСОБА_1 є власником частин нежитлового приміщення у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Дана інформація підтверджується свідоцтвом про право власності від 01.08.2005 № НОМЕР_1 , у відповідності до якого за позивачем на праві власності рахуються нежитлові приміщення з № 1 та № 16, загальною площею 315,40 кв. м. Саме на підставі вищевказаного свідоцтва, позивач був визначений, як платник земельного податку за земельну ділянку під нежитловим приміщенням (площа земельної ділянки 87,13 кв. м.).

Посилаючись на приписи п. 287.6 ст. 287 ПК України відповідач зазначає, що законодавець пов`язував обов`язок сплати податку за земельні ділянки з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці (до 01.01.2015) та з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (після 01.01.2015). Виходячи з того, що позивач набула право власності на нежитлову будівлю у 2005 році, тобто до зміни правового регулювання п. 287.6 ст. 287 ПК України (01.01.2015), то в останньої виник обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, саме з моменту набуття права власності на такий об`єкт нерухомого майна і такий обов`язок продовжує існувати не зважаючи на зміну правового регулювання п. 287.6 ст. 287 ПК України з 01.01.2015.

Крім цього, зазначає, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру здійснюється за особистою заявою заявника. Поряд з цим повідомляє, що ОСОБА_1 не було здійснено жодних дій щодо підтвердження державної реєстрації земельної ділянки, зокрема, не було подано доказів або інформації про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, що у свою чергу унеможливлювало отримання контролюючим органом даних Державного земельного кадастру по земельній ділянці, котра належить позивачу. Зазначає, що сума грошового зобов`язання розрахована у відповідності до приписів діючого законодавства, за відповідною формулою, з урахуванням складових, дійсних, станом на час виникнення спірних правовідносин.

Отже, за переконанням контролюючого органу, під час прийняття рішення про нарахування податкового зобов`язання відповідач виходив із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, що закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, оскільки обов`язок зі сплати податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що стало підставою для нарахування податку на земельну ділянку, відповідно ОСОБА_1 було сформовано податкове повідомлення-рішення (форми «Ф») від 26.04.2019 № 5-2615 на суму 23284,94 грн, яке було направлено рекомендованим листом про вручення за остпньою відомою адресою реєстрації платника.

Зогляду на викладене, відповідач вважає, що приймаючи спірне податкове повідомлення - рішення діяв у межах та у спосіб визначений чинним податковим законодавством.

Позивач не погодилась з позицією відповідача, надала відповідь на відзив в яквй зазначила, що відповідачем розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена ПК України, що має своїм наслідком визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Зазначала, що долучена відповідачем копія витягу Державного земельного кадастру по юридичних особах на 19.12.2012 рік не є належним та достовірним доказом в розумінні КАС України, оскільки містить відомості за адресою земельної ділянки: м. Київ, площа Спортивна, 3 щодо землекористувачів ТОВ «Нові продукти», ЗАТ «УКРІПРО» та ТОВ «Альта ЛТД», а не позивача, також вказувала на відсутність доказів звернення до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві для отримання даних державного земельного кадастру, необхідних для нарахування земельного податку позивачу. Наполягала, що, враховуючи вимоги пп. 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, ФОП ОСОБА_1 не є платником земельного податку за земельну ділянку під приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки надає його в оренду як платник єдиного податку з основним видом діяльності «Надання в оренду та експлуатацію власного та орендованого майна». Зауважувала, що вказану позицію підтримує і ДФС України в рішенні від 23.07.2018 року № 10603/ІІІ/99-99-11- 02-01-14.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 5 жовтня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа передана на розгляд та вирішення Донецькому окружному адміністративному суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2025 року справу передано на розгляд судді Олішевській В.В.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року, прийнято до провадження адміністративну справу № 640/19009/19, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрована в якості фізичної особи - підприємця, з 18.12.2006 включена до ЄДРПОУ за № 0012125, основний вид економічної діяльності: (68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна) перебуває на обліку в Головному управління ДПС у м. Києві ДПІ Печерського району), є платником єдиного податку та, зокрема, земельного податку з фізичних осіб; податкова адреса суб`єкта господарювання та місце провадження господарської діяльності визначено: АДРЕСА_3 , вказані обставини підтверджуються витягом з ЄДР та витягом з реєстру платників єдиного податку № 106/2655-12-02, виданного 27.01.2016 Головним управлінням ДФС у м. Києві

ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень з № 1 по № 16 адміністративно-господарської споруди палацу спорту з готельними номерами, площею: 315,40 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності від 01.08.2005, виданого Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідач: Головне управлінням ДПС у м. Києві є суб`єктом владних повноважень, на якого чинним законодавством покладені владні управлінські функції стосовно контролю у сфері податкових взаємовідносин.

Головним управлінням ДФС у м. Києві 26.04.2019 сформовано податкове повідомлення-ршення № 3-2615, яким, відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2019 рік у сумі 23284,94 грн, яке позивач вважає протиправним та просить суд його скаувати.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земельні відносини в Україні врегульовано Земельним кодексом України (далі також - ЗК України), а справляння плати за землю розділом ХІІ «Податок на майно» ПК України.

Згідно із частиною першою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У свою чергу, Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.156 пункту 14.1 стаття 14 Податкового кодексу України визначено, що податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України земельний податок це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Згідно пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Статтею 269 ПК України встановлено, що платниками (земельного) податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно з статтею 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Пунктом 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 286.5 статті 286 ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Пунктом 58.3 статті 58 ПК України встановлено, що податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

У разі якщо вручити податкове повідомлення - рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення - рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.

Щодо доводів позивача про порушення процедури надіслання спірного податкового повідомлення-рішення, а саме, надіслання не на адресу ФОП ОСОБА_1 , про яку відомо відповідачу, суд зазначає наступне.

Згідно з даними інформаційно-телекомунікаційних систем органів ДПС фізична особа ОСОБА_1 перебуває на обліку в ДПІ Печерського району ГУ ДПС у м. Києві як платник податку на землю з фізичних осіб за земельну ділянку під нежитловим приміщенням, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,008713 га.

Згідно з витягом з Реєстру платників єдиного податку від 27.01.2016 року №106/26-55-12-02, виданого ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, податковою адресою суб`єкта господарювання є: АДРЕСА_3 .

Як вбачається з пояснень позивача, викладених у позовній заяві, остання зазначає, що не отримувала оскаржуване ППР, а дізналась про нього, визначаючи підстави виникнення заборгованості з платежу плата за землю з фізичних осіб, заборгованість по якій виявила у електронному кабінеті платника податків, шляхом направлення заяви до Головного управління ДФС у м. Києві, засобами поштового зв`язку, щодо обгрунтування наявної заборгованності.

Листом від 25.09.2019 вих. № 2680/21/26-15-33-13-19 Головне управління ДПС у м. Києві надана відповідь, в якій контролюючий орган повідомив позивача, що 26.04.2019 ГУ ДФС у м. Києві було сформоване податкове повідомлення-рішення № 3-2615, яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання з податку за землю з фізичних осіб за земельну ділянку під нежитловим приміщенням, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею земельної ділянки 0,008713 га за 2019 рік у сумі 23284,94 грн, яке було направлено за останьою відомою адресою платника податків листом рекомендованерм з повідомленням про вручення.

Відповідно до копії конверту, в якому податкове повідомлення-рішення було направлено позивачу, адреса одержувача визначена: АДРЕСА_4 .

Поряд з цим податкове повідомлення-рішення було повернуто відправнику із зазначенням причини не вручення: «за данною адресою не проживає».

З огляду на викладене позивач вважає, що спірне податкове повідомлення-рішення було нарпрвлено не за податковою адресою позивача, тому позивач вважає, що й процедура направлення ППР була порушена.

Суд зауважує, що дослідивши оскаржуване рішення, судом встановлено, що останнє прийнято стосовно ОСОБА_1 , а не стосовно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Таким чином, на фізичну особу ОСОБА_1 , як платника земельного податку розповсюджуються положення пункту 70.7 статті 70 ПК України, згідно з якими фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Судом не приймається витяг з Реєстру платників єдиного податку від 27.01.2016 року №106/26-55-12-02, як належний доказ того, що відповідачу було відомо про зміну адреси позивачем.

Позивачем не надано суду доказів спростування тверджень відповідача, що, станом на день винесення спірного податкового повідомлення-рішення фізичною особою ОСОБА_1 подано відповідну заяву до контролюючого органу про зміну адреси місця реєстрації згідно з положеннями податкового законодавства України та такі зміни контролюючим органом внесено.

Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи позивача про не дотримання відповідачем процедури направлення спірного податкового повідомлення - рішення, оскільки ці твердження спростовано матеріалами справи та доказами, поданими ГУ ДПС у м. Києві.

Щодо правомірності винесення спірного податкового повідомлення-рішення, суд дійшов наступних висновків.

Згідно частини першої та другої статті 120 ЗК України в первинній редакції, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до частини першої та другої статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 27.04.2007 року №997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України» (набрав чинності 20.06.2007 року) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно з частинами першою та другою статті 120 ПК України в редакції Закону України від 05.11.2009 року №1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» (набрав чинності 10.12.2009 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно частини першої статті 377 ЦК України (в редакції, чинній до 09.12.2009 року), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Частиною першою статті 377 ЦК України в редакції Закону України від 05.11.2009 року №1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» (який набрав чинності 10.12.2009 року) визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Підставою для нарахування земельного податку відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України є дані державного земельного кадастру.

При цьому, згідно пункту 287.6 статті 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пунктом 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У пункті 269.2 статті 269 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) також передбачено, що особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Так, з матеріалів справи встановлено, що згідно витягу з реєстру платників єдиного податку від 27.01.2016 року №106/26-55-12-02 позивач є платником єдиного податку з 01.01.2012 року (3 група); основні види господарської діяльності, зокрема надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (код згідно КВЕД 68.20); управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту (код згідно КВЕД 68.32).

Також, згідно свідоцтва про право власності від 01.08.2005 року №1115-В, позивачу на праві приватної власності належать нежилі приміщення з №1 по 16 (групи приміщень №1) адміністративно - господарської споруди Палацу спорту з готельними номерами, площею 315,40 м2, які розташовані в м. Києві на Спортивній площі №3 (літера В).

Таким чином, у розумінні положень підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1 та 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1 та 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Враховуючи викладене, суд зауважує, що правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності.

Тобто, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Між тим, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази використання позивачем у власній господарській діяльності нежитлових приміщень з №1 по №16 (групи приміщень №1) адміністративно-господарської споруди Палацу Спорту з готельними номерами площею 315,40 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1 . Відповідні договори оренди в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази використання у власній господарській діяльності земельної ділянки, на якій розміщено нежитлові приміщення.

Наведене в сукупності свідчить про безпідставність посилання позивача на положення підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 ПК України, як підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Отже, відповідачем правомірно визначено обов`язок позивача, як фізичної особи, щодо спали грошового зобов`язання з земельного податку.

Проте, щодо доводів позивача про неправомірність розрахунку податкового повідомлення-рішення у зв`язку із відсутністю у контролюючого органу відомостей з Державного земельного кадастру, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 29.1 статті 29 ПК України обчислення суми податку здійснюється шляхом множення бази оподаткування на ставку податку із/без застосуванням відповідних коефіцієнтів.

Як вже зазначено судом вище, положеннями пункту 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно з пунктом 274.1 статті 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

За правилами пункту 286.1 статті 286 ПК підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 ПК України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 193 ЗК України державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

У відповідності до статті 15 Закону України від 07.07.2011 року №3613-VI «Про Державний земельний кадастр» (в редакції, чинній на день виникнення спірних праввідносин) (далі також - Закон №3613) до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (частина друга статті 15 зазначеного Закону).

При цьому, у розумінні частини сьомої статті 21 Закону №3613 технічна документація з нормативної грошової оцінки земель є лише підставою для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про таку оцінку.

Відповідно до підпункту 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051, до Державного земельного кадастру вносяться відомості про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, значення якої розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

За приписами статті 38 Закону №3613 відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Відтак, обов`язок по нарахуванню сум земельного податку фізичним особам покладено саме на контролюючі органи, яким для визначення розміру вказаного податку на підставі даних державного земельного кадастру необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов`язання.

Як вказано відповідачем у відзиві на позовну заяву, при здійсненні розрахунку грошових зобов`язань враховано наступні обставини.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок несільськогосподарського призначення визначається відповідно до пункту 2 рішення Київської міської ради від 26.07.2007 року №43/1877 зі змінами та доповненнями окремо в межах економіко-планувальних зон за формулою:

Цн = Цнм х Пз х Кф х Кл х Кі, де:

Цн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки в гривнях:

Цнм - середня вартість одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної економіко-планувальної зони;

Пз - площа земельної ділянки в квадратних метрах;

Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки;

Кл - узагальнюючий локальний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки і визначається як добуток значень окремих локальних коефіцієнтів, що впливають на місце розташування цієї земельної ділянки (при цьому значення узагальнюючого локального коефіцієнта не повинно бути нижче 0,50 і вище 1,50);

Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки.

Враховуючи вищевикладене нормативна грошова оцінка в 2019 році за земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Спортивна площа, 3, площею 0,008713 гектару, становить: 2328494,00грн. = 3130,26 х 87,13 х 3 х 1,5 х 1,249 х 1,433 х 1,06, х 1 де: 3130,26 грн. грошова оцінка за 1 кв.м. 87,13 кв. м. площа земельної ділянки; 3 функціональний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки; 1,5 узагальнюючий локальний коефіцієнт.

Дані коефіцієнти використано відповідно до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 року № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», рішення вводиться в дію з 01.07.2015 року (згідно з рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 року № 565/565) із змінами і доповненнями, внесеними рішенням Київської міської ради від 10.03.2016 року № 217/217), та з врахуванням вимог Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489 із змінами та доповненнями;

1,249 коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держземагенства від 14.01.2015 року № 6-28-0 22-215/2-15;

1,433 коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22-201/2-16 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель»;

1,06 коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель,затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 № 22-28-0.22-443/2 17 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель»).

1 коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель,затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2018 № 6-28-0.22-244/2-18 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель»).

Ставка земельного податку в 2019 році обраховується відповідно до п. 5 додатку 3 «Положення про плату за землю в місті Києві» до рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 року № 242/5629 зі змінами та доповненнями, та становить 1%.

Відповідно сума земельного податку за 2019 рік розрахованого фізичній особі ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) за земельну ділянку під нежитловим приміщенням (площа земельної ділянки 87,13 кв. м.), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить: 2 328 494, 00 x 1% = 23284, 94 грн.

Згідно частини першої статті 6 Закону №3613 ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Пункт 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15, визначає, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно пункту 7 вказаного Положення Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктами 1, 3, 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у місті Києві, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 року №333, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 року за №1392/29522 передбачено, що Головне управління Держгеокадастру у місті Києві є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Головне управління Держгеокадастру у місті Києві здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку.

Отже, інформація про земельну ділянку має надаватись контролюючому органу саме Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві у формі, яка передбачена статтею 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази надання Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві до контролюючого органу інформації про земельну ділянку за адресою м. Київ, вул. Спортивна площа, б. 3, чи про земельну ділянку користувачем якої є позивач, або ж докази подання ГУ ДФС у м. Києві запиту про надання такої інформації.

В свою чергу, долучена відповідачем копія витягу Державного земельного кадастру по юридичних особах на 19.12.2012 рік не є належним та достовірним доказом в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки містить відомості за адресою земельної ділянки: м. Київ, площа Спортивна, 3 щодо землекористувачів ТОВ «Нові продукти», ЗАТ «УКРІПРО» та ТОВ «Альта ЛТД», а не позивача.

Таким чином, доказів звернення до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві для отримання даних державного земельного кадастру, необхідних для нарахування земельного податку позивачу, відповідачем суду не подано.

Суд бере до уваги також те, що Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 року у справі №826/27202/15 наголошено на необхідності з`ясування того, чи внесена земельна ділянка, яка знаходиться під приміщенням, яке належить платнику податків, до Державного земельного кадастру, а також дотримання контролюючим органом вимог щодо нарахування земельного податку пропорційно частки кожної особи у спільній частковій власності багатоквартирного будинку.

Підсумовуючи зазначене, суд дійшов висновку, що наведений контролюючим органом розрахунок містить складові, правильність визначення яких не підтверджена жодним належним, достатнім і достовірним доказом.

Так, згідно із частиною першою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними, в силу частини першої статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з частиною першою статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на наведене відповідачем не виконано обов`язок щодо надання належних даних державного земельного кадастру, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Спортивна площа, 3.

Таким чином, відповідачем розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами Податкового кодексу України, що має своїм наслідком визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

При цьому, спірне податкове повідомлення-рішення відповідача підлягає скасуванню не через відсутність у позивача вказаного податкового обов`язку, а через висновок про неправильний розрахунок відповідачем суми податкового зобов`язання.

Аналогічну позицію викладено Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 (справа №826/15139/16 (К/9901/1450/17) та від 17.04.2018 (справа №2а-10031/12/2670).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до вимог ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Крім цього, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

У відповідності до вимог ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

На підставі вищевикладеного, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми "Ф" від 26.04.2019 №3-2615 про нарахування земельного податку з фізичних осіб в розмірі 23284,94 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми "Ф" від 26.04.2019 №3-2615 про нарахування земельного податку з фізичних осіб в розмірі 23284,94 грн. - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 26.04.2019 року № 3-2615 про нарахування земельного податку з фізичних осіб в розмірі 23284,94 грн., прийняте Головним управлінням ДФС у м. Києві.

Стягнути з Головного управління ДПС у місті Києві (04161, м. Київ, вул. Шолуденка, б. 33/19, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачений нею судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Повний текст рішення складено та підписано 28 січня 2026 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Олішевська