Справа № 420/37263/25
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/37263/25

Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

Дата і місце ухвалення 05.11.2025р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Єщенка О.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року у справі № 420/37263/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати: висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ); зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та до Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення висновку від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ); зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вилучити з бази даних ДМС України відомості про визнання недійсними паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 13.12.2019 року Великомихайлівським РВ ГУМВСУ в Одеській області та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_3 , виданий 11.06.2016 року ГУ ДМС в Одеській області на ім`я громадянина України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ).

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив зупинити дію рішення - висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), до набрання чинності рішенням суду.

На думку заявника, вищевказаний висновок прийнятий в порушення Закону України «Про громадянство України» та встановлених законодавством процедур. Заявник вважає, що в оскаржуваному рішенні не зазначено, які саме свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність, надав позивач під час звернення із заявою про встановлення належності громадянства України, наполягаючи при цьому, що з боку позивача не було допущено порушень при подачі документів для рішення про встановлення належності громадянства України, не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими.

В обґрунтування поданої заяви позивач посилався на те, що 27.10.2025 року Державною прикордонною службою України йому було заборонено в`їзд на територію України на підставі рішення про відмову в перетині державного кордону України № 935, та вилучено паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що підтверджується довідкою про вилучення паспорта України для виїзду за кордон актом від 27.10.2025 року.

Як вказує позивач, після вилучення у нього співробітниками прикордонної служби закордонного паспорта на пункті-пропуску «Табаки-Мирне», що розташоване у південній частині Одеської області та з`єднує Україну з Республікою Молдова, його насильницьким шляхом було видворено в сіру зону між блок-постами України та Молдови. Його спроба повернутися назад на територію Молдови не дала результату, оскільки в нього вже не було закордонного паспорта внаслідок його вилучення прикордонниками України.

Заявник вказує на те, що з 27.10.2025 року він перебуває у сірій зоні в лісопосадці на пункті-пропуску «Табаки-Мирне», між державними кордонами України та Молдови, де відсутні необхідні умови для життєдіяльності, без належного забезпечення його прав та свобод, за відсутності належного харчування, води та відпочинку, без дотримання санітарно-гігієнічних та безпечних умов перебування.

Позивач посилається на грубе порушення його конституційних прав та свобод як людини і громадянина, в тому числі загроза життю і здоров`ю, права на проживання в Україні, на свободу та особисту недоторканність, на свободу пересування, на інформацію, на юридичну допомогу та право на оскарження дій посадових осіб.

Також заявник звертав увагу на те, що він є батьком трьох неповнолітніх дітей, які є громадянами України: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Також зазначив, що його дружина, діти та батьки проживають в Україні, і саме він забезпечував піклування та фінансування життя дітей та інших членів родини, а у зв`язку із прийняттям Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області оскаржуваного рішення а даний час діти позбавлені батьківського піклування, фінансування, родина позбавлена законного джерела доходу.

З огляду на викладене заявник вважає, що оскаржуване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області тягне за собою порушення інтересів дітей.

Враховуючи все вищезазначене позивач посилався на не співмірність між прийнятим рішенням державного органу та порушенням його прав, настанням негативних наслідків для нього та його дітей. Заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення позову в даному випадку може призвести до загрози його життю і здоров`ю, істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких він звернувся.

Також заявник звернув увагу суду на те, що находження його в сірій зоні на кордоні є фактичним обмеженням свободи пересування, що позбавляє його можливості належного захисту порушень прав, зокрема у судовому порядку.

Вказане, на думку позивача свідчить про те, що в разі незастосування заходів забезпечення позову буде унеможливлений ефективний захист прав та інтересів позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

За положеннями статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Слід зазначити, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Таким чином інститут забезпечення позову є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий захист в адміністративних справах, прийнятими Комітетом Міністрів Ради Європи від 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акту може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами. І якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акту.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу, а також бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Подібні за змістом висновки були висловлені Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17 та в подальшому підтримані у постановах від 01.06.2022 у справі №580/5656/21, від 18.05.2023 у справі №500/4200/22, від 21.02.2024 у справі №420/11311/23.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що позивач фактично просить вирішити справу по суті без з`ясування обставин щодо правомірності прийнятого відповідачем оскаржуваного рішення - висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 , однак, як вважав суд першої інстанції, забезпечення позову в такій спосіб суперечить засадам вжиття заходів забезпечення позову, визначених у ст.150 КАС України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про непропорційність та неспівмірність заходів забезпечення позову, про які просить позивач, а отже й про відсутність підстав для їх застосування.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про відсутність в даному випадку підстав для застосування заходів забезпечення позову, колегія суддів зазначає наступне:

Предметом позову у даній справі є висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що оскаржуваним рішенням відповідача було відмінено рішення про встановлення належності до громадянства України позивача, а також були визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 13.12.2019 року Великомихайлівським РВ ГУМВСУ в Одеській області та паспорт громадянина України для виїзду за кордон, серії НОМЕР_3 , виданий 11.06.2016 року ГУ ДМС в Одеській області на ім`я громадянина України ОСОБА_1 . Також було вирішено направити повідомлення до управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС в Одеській області, Роздільнянського відділу ГУ ДМС в Одеській області та територіальних органів ДМС України для вжиття відповідних заходів.

Слід звернути увагу на те, що з огляду на заявлені позовні вимоги, при вирішенні даної справи по суті позовних вимог суд має перевірити правомірність прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення, на відповідність критеріям, визначеним у статті 2 КАС України.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

При цьому результат вирішення судом заявлених позовних вимог полягає у констатації правомірності чи протиправності оскаржуваного рішення і позбавлення його, у такому разі, правових наслідків шляхом скасування.

З огляду на зазначене, у справі, предметом якої є вимога про скасування рішення суб`єкта владних повноважень (в даному випадку акта індивідуальної дії), не може бути ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, у разі його ухвалення на користь позивача.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник жодним чином не обґрунтував та не довів наявності обставин, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Більш того, з урахуванням предмету спірних правовідносин, позивач не навів належних обґрунтувань того, що без вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнитись чи унеможливитись ефективний захист або поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких він звернувся до суду.

Наведені позивачем обставини, якими він обґрунтовує свою заяву про вжиття заходів забезпечення позову, жодним чином не свідчать про наявність умов для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених ст. 150 КАС України.

У цьому конкретному випадку відсутні беззаперечні підстави вважати, що застосування заходів забезпечення позову є співмірним з предметом спору та предметом доказування у справі.

У постанові від 07 травня 2020 року у справі № 640/6315/19 Верховний Суд вказував на те, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Колегія суддів враховує, що зі змісту заяви про забезпечення позову слідує, що 27.10.2025 року в ході спроби позивача перетнути державний кордон України співробітниками Державної прикордонної служби України у нього був вилучений паспорт громадянина України для виїзду за кордон, у підтвердження чого позивач надав довідку про вилучення паспорта України для виїзду за кордон та акт від 27.10.2025 року.

Вказане свідчить про те, що ще до звернення позивача до суду із заявою про забезпечення позову рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в частині вилучення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, виданого на ім`я громадянина України ОСОБА_1 було фактично реалізовано, а тому така мета застосування заходів забезпечення позову як не допущення незворотності певних наслідків втратила свою актуальність.

Колегія суддів вважає, що заявником не доведено, а судом не встановлено і не підтверджено, у передбаченому процесуальним законом порядку, наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову за заявою позивача.

Наведені позивачем обставини не впливають на можливість виконання судового рішення у разі його ухвалення на користь позивача, а також на ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування судом норм процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм процесуального права, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 316, 321, 325, 327, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко

О.А. Шевчук