Справа № 320/14247/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року справа № 320/14247/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний Суд" звернувся ОСОБА_1 з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київської області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київської області, щодо не нарахування та невиплати грошового забезпечення відповідно до пункту 2 статті 165 Закону України "Про судоустрій та судовий статус суддів" з лютого 2023 року, яке повинно бути на рівні не нижчому ніж рівень місячного грошового забезпечення поліцейського;

- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у місті Києві та Київської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення відповідно до пункту 2 статті 165 Закону України "Про судоустрій та судовий статус суддів" включно з додатковою грошовою винагородою передбаченою Наказом Міністерства внутрішніх справ №38 від 26.01.2023 з лютого 2023 року в розмірах не менше ніж була нарахована та виплачена поліцейським, які несуть службу в м. Києві;

- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у місті Києві та Київської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік згідно пункту 2 статті 165 Закону України "Про судоустрій та судовий статус суддів" в розмірах не менше ніж була нарахована та виплачена поліцейським, які несуть службу в м. Києві.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що проходить службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у місті Києві та Київській області на посаді контролера 2 категорії (водій) підрозділу швидкого реагування, що підтверджується службовим посвідченням серії НОМЕР_1 від 14.07.2023. Позивач вказує, що відповідно до статті 165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, і має виплачуватися у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських. Позивач стверджує, що ці гарантії соціального захисту співробітників Служби судової охорони є імперативними та мають забезпечуватися за рахунок коштів Державного бюджету України.

З метою встановлення порівняльного рівня грошового забезпечення поліцейських, позивач 20.05.2023 направив запит до Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. У відповіді від 16.06.2023 позивачу повідомлено, що грошове забезпечення поліцейських визначається постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 та складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Крім того, відповідно до наказу МВС №775 від 28.11.2022 та змін, затверджених наказом МВС №38 від 26.01.2023, на період дії воєнного стану поліцейським виплачується додаткова винагорода: до 10 000 грн пропорційно часу служби на місяць, а тим, хто здійснює повноваження поліції в місцях завдання ракетних ударів та/або ударів БпЛА, - до 30 000 грн пропорційно часу їх здійснення; окремо до 100 000 грн - поліцейським, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують заходи з національної безпеки і оборони. Також, за листом Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку НПУ №774/29/2/01-2023 від 07.03.2023, починаючи з лютого 2023 року мінімальне грошове забезпечення поліцейського встановлено на рівні не нижче 17 000 грн без урахування додаткової винагороди, з диференціацією за територіальним місцем несення служби; на офіційному веб-порталі Департаменту патрульної поліції зазначено, що в місті Києві мінімальний рівень грошового забезпечення після завершення первинної професійної підготовки з лютого 2023 року становить від 22 100 грн до 25 100 грн на місяць без урахування додаткової винагороди.

Позивач вказує, що фактично отримував грошове забезпечення у значно менших розмірах, ніж визначено для поліцейських у місті Києві: за лютий 2023 року - 13 800,55 грн; березень - 13 800,55 грн; квітень - 16 209,75 грн; травень - 21 091,55 грн; червень - 18 650,65 грн; липень - 31 933,21 грн (з урахуванням допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення 15 966,50 грн); серпень - 15 966,60 грн, що підтверджується витягом з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та банківськими виписками. На думку позивача, ці суми не відповідають вимогам пункту 2 статті 165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо рівня грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони на рівні не нижчому, ніж у поліцейських, з урахуванням територіального розподілу місця несення служби - м. Київ.

Для уточнення відповідності посад позивач звертався до Центрального органу управління Служби судової охорони із запитом щодо співставлення його посади з відповідною посадою в системі Національної поліції України, аби коректно обрахувати різницю між грошовим забезпеченням, яке нараховувалося поліцейським, та тим, яке отримував він у період з лютого по липень 2023 року. У відповіді Служби судової охорони від 15.03.2023 №30/01/30-02/2-554 повідомлено про відсутність спільного наказу щодо порівняння посад ССО з посадами НПУ. Водночас позивач посилається на офіційне оголошення Вищої ради правосуддя (акт ВРП №805/0/15-23 від 03.08.2023, рішення ВРП №750/0/15-23 від 25.07.2023), де в умовах оплати праці зазначено, що грошове забезпечення Голови Служби судової охорони відповідає грошовому забезпеченню Голови Національної поліції відповідно до частини 2 статті 165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що, на думку позивача, підтверджує загальний принцип паритету рівня грошового забезпечення між ССО та НПУ.

З метою досудового врегулювання спору позивач разом з іншими співробітниками ССО звертався до депутата Київської обласної ради з проханням встановити підстави невиконання пункту 2 статті 165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у частині рівня грошового забезпечення співробітників ССО з січня по липень 2023 року, а також підстави невиплати додаткової грошової винагороди за наказом МВС №775/№38 та невиплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік. У відповідь Служба судової охорони листом від 21.07.2023 №30/01.30-02.2-1291 повідомила, що грошове забезпечення співробітників ССО здійснюється відповідно до постанови КМУ №289 від 03.04.2019 та Порядку виплати грошового забезпечення, затвердженого наказом ДСА України №384 від 26.08.2020, а бюджетні призначення на 2023 рік зменшені порівняно з 2022 роком, у зв`язку з чим перегляд розміру грошового забезпечення можливий лише за надходження додаткових асигнувань. Щодо матеріальної допомоги за 2022 рік ССО послалася на постанову КМУ №401 від 01.04.2022 про спрямування коштів до резервного фонду державного бюджету, внаслідок чого асигнування на матеріальну допомогу були скорочені, і така допомога у 2022 році не виплачувалася.

Позивач вважає, що посилання відповідача на недостатність бюджетних асигнувань не може бути правомірною підставою для невиконання імперативних гарантій, встановлених законом. Позивач наголошує, що Служба судової охорони входить до складу сектору безпеки і оборони відповідно до Закону України "Про національну безпеку України", а фінансування складових сектору безпеки і оборони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України; держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами. Позивач також посилається на рішення Рахункової палати №11-2 від 23.05.2023 щодо виконання Стратегії розвитку ССО до 2022 року, де констатовано проблеми недостатнього фінансування, неналежного рівня організації забезпечення та контролю з боку ССО і ДСА України, а також недотримання ДСА України вимог бюджетного законодавства при формуванні та розгляді кошторисів ССО, що, на думку позивача, свідчить про організаційно-адміністративні прорахунки головного розпорядника коштів і не може перекладатися на співробітників ССО шляхом заниження їх грошового забезпечення.

Окремо позивач зазначає, що відповідно до пунктів 4-7 Порядку виплати грошового забезпечення співробітникам ССО (наказ ДСА України №384) структура грошового забезпечення включає щомісячні основні та додаткові види, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення; підставою для виплати є наказ Служби чи територіального управління Служби. На переконання позивача, керівники територіальних підрозділів ССО несуть персональну відповідальність за невиконання вимог Положення про проходження служби (рішення ВРП №1052/0/15-19), зокрема за забезпечення реалізації гарантій соціального захисту співробітників. Позивач вказує, що керівництвом ТУ ССО у місті Києві та Київській області не вжито належних дій для виконання контракту та забезпечення виплати грошового забезпечення на рівні не нижчому, ніж у поліцейських, включно з додатковою винагородою на період воєнного стану.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (справи "Кечко проти України", "Сук проти України", "Будченко проти України"), позивач стверджує, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань, якщо чинне законодавство передбачає відповідні виплати і дотримано всі необхідні умови для їх отримання. Позивач також наголошує на принципі верховенства права та гарантіях статей 19, 43, 68 Конституції України, які зобов`язують органи державної влади діяти в межах повноважень і забезпечувати належні умови праці та оплату праці не нижче визначеної законом.

З огляду на викладене, позивач вважає протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області щодо ненарахування та невиплати йому грошового забезпечення у розмірах, передбачених пунктом 2 статті 165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", на рівні не нижчому, ніж у поліцейських, які несуть службу в місті Києві, включно з додатковою грошовою винагородою на період воєнного стану. Позивач просить зобов`язати відповідача видати відповідний наказ про нарахування та виплату грошового забезпечення з лютого 2023 року у розмірах не менших, ніж були нараховані та виплачені поліцейським у місті Києві, а також нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірах не менших, ніж були нараховані та виплачені поліцейським у місті Києві.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.04.2024 відкрито провадження в адміністративній справу, ухвалено, що справа буде розглядатись одноособово суддею за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 2 статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач та відповідач у справі з клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні до суду не звертались.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті в порядку письмового провадження за наявними в ній матеріалами та доказами.

Заслухавши представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , займає посаду контролера ІІ категорії (водій) підрозділу швидкого реагування Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області, що підтверджується службовим посвідченням серії НОМЕР_1 від 14.07.2023, виданим Службою судової охорони.

З метою підтвердження рівня грошового забезпечення поліцейських 20.05.2023 було надіслано запит до Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. У відповіді від 16.06.2023 Управлінням патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України повідомлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, премії та одноразових додаткових виплат. Крім того, наказом МВС від 28.11.2022 №775 та наказом МВС від 26.01.2023 №38 передбачено виплату додаткової винагороди поліцейським на період воєнного стану: до 10 000 грн щомісячно, до 30 000 грн для тих, хто здійснює повноваження поліції в місцях завдання ракетних ударів та/або ударів безпілотних літальних апаратів, та до 100 000 грн для тих, хто бере безпосередню участь у бойових діях.

Додатково, згідно з листом Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку НПУ від 07.03.2023 №774/29/2/01-2023, починаючи з лютого 2023 року мінімальне грошове забезпечення поліцейського встановлено на рівні не нижче 17 000 грн без урахування додаткової винагороди. На офіційному веб-порталі Департаменту патрульної поліції зазначено, що в місті Києві мінімальний рівень грошового забезпечення поліцейського після завершення первинної професійної підготовки з лютого 2023 року становить від 22 100 грн до 25 100 грн на місяць.

Позивач наголошує, що у 2023 році фактично отримував значно менші суми:

лютий - 13 800,55 грн;

березень - 13 800,55 грн;

квітень - 16 209,75 грн;

травень - 21 091,55 грн;

червень - 18 650,65 грн;

липень - 31 933,21 грн (з урахуванням допомоги на оздоровлення у розмірі 15 966,50 грн);

серпень - 15 966,60 грн.

Ці дані підтверджуються відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №F1401804 від 31.08.2023.

З метою уточнення відповідності посади позивача до посад у системі Національної поліції України було надіслано звернення до Центрального органу управління Служби судової охорони. У відповіді від 15.03.2023 №30/01.30-02.2-554 повідомлено, що спільний наказ щодо порівняння посад ССО та НПУ відсутній. Водночас позивач посилається на рішення Вищої ради правосуддя №750/0/15-23 від 25.07.2023 та оголошення №805/0/15-23 від 03.08.2023, де зазначено, що грошове забезпечення Голови Служби судової охорони відповідає грошовому забезпеченню Голови Національної поліції, що підтверджує принцип паритету.

З метою досудового врегулювання спору позивач разом з іншими співробітниками ССО звертався до депутата Київської обласної ради Володимира Тимофійчука з проханням встановити підстави невиконання пункту 2 статті 165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у частині рівня грошового забезпечення співробітників ССО, а також невиплати додаткової винагороди та матеріальної допомоги за 2022 рік. У відповідь Служба судової охорони листом від 21.07.2023 №30/01.30-02.2-1291 повідомила, що грошове забезпечення співробітників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №289 від 03.04.2019 та наказу ДСА України №384 від 26.08.2020, а бюджетні призначення на 2023 рік були скорочені на 19,3% порівняно з 2022 роком. Щодо матеріальної допомоги за 2022 рік Служба судової охорони послалась на постанову Кабінету Міністрів України №401 від 01.04.2022, якою кошти були спрямовані до резервного фонду державного бюджету, у зв`язку з чим матеріальна допомога не виплачувалась.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом у цій справі, з приводу чого суд зазначає таке.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

У частині 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 161 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402-VIII) Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах (частина перша); Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України (частина друга); Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби (частина четверта); територіальні підрозділи Служби судової охорони утворюються як юридичні особи (частина шоста); фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина сьома).

Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби. Граничну чисельність центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби судової охорони затверджує Державна судова адміністрація України.

Рішення про утворення територіальних підрозділів Служби судової охорони приймається Головою Служби за погодженням з Державною судовою адміністрацією України.

Структуру та штатну чисельність центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби судової охорони затверджує Голова Служби за погодженням з Державною судовою адміністрацією України.

Центральний орган управління Служби судової охорони є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби України.

Територіальні підрозділи Служби судової охорони утворюються як юридичні особи.

Фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з частиною 1 статті 165 Закону №1402-VIII грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

У силу частини 2 цієї статті грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками.

Співробітникам Служби судової охорони гарантується інший соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України "Про Національну поліцію" для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби судової охорони.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 №289 "Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони" (далі - Постанова №289) затверджені схеми посадових окладів, тарифних розрядів і коефіцієнтів за основними посадами і спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони та встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затверджується Державною судовою адміністрацією.

Суд звертає увагу, що станом на час подання адміністративного позову та його розгляду судом Постанова №289 є чинною.

З даного приводу суд також зазначає, що незгода позивача із застосуванням Територіальним управлінням Служби судової охорони у м. Києві та Київській області до нього норм Постанови №289 не спростовує її законність та не виключає поширення її дії на трудові права позивача.

У частині вимог позивача щодо визнання протиправним нарахування Територіальним управлінням Служби судової охорони у місті Києві та Київській області грошового забезпечення у розмірі менше ніж у поліцейського за аналогічною посадою, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про Національну поліцію" систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.

До складу апарату центрального органу управління поліції входять організаційно поєднані структурні підрозділи, що забезпечують діяльність керівника поліції, а також виконання покладених на поліцію завдань.

У складі поліції функціонують: 1) кримінальна поліція; 2) патрульна поліція; 3) органи досудового розслідування; 4) поліція охорони; 5) спеціальна поліція; 6) поліція особливого призначення; 7) інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

У системі поліції можуть утворюватися науково-дослідні установи та установи забезпечення, заклади професійної (професійно-технічної) освіти зі специфічними умовами навчання.

За статтею 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Суд звертає увагу, що позивач у позовній заяві не конкретизував, яку саме посаду поліцейського із загальної системи Національної поліції України він вважає еквівалентною до своєї посади контролера ІІ категорії у Службі судової охорони.

Водночас, відповідно до листа Служби судової охорони від 15.03.2023 №30/01.30-02.2-554, між Службою судової охорони та Національною поліцією України відсутній спільний нормативно-правовий акт, який би встановлював співвідношення посад і спеціальних звань між цими органами.

У зв`язку з цим, суд зазначає, що порівняння посад співробітників Служби судової охорони з посадами поліцейських не має нормативного підґрунтя, а отже, не може бути використане як юридична основа для визначення рівня грошового забезпечення позивача. Відсутність нормативно встановленої еквівалентності посад унеможливлює здійснення правового аналізу щодо відповідності розміру грошового забезпечення співробітника Служби судової охорони до розміру грошового забезпечення поліцейського, що, відповідно, робить вимогу позивача в цій частині необґрунтованою.

Суд також звертає увагу на доводи позивача щодо невиплати додаткової грошової винагороди, передбаченої наказом Міністерства внутрішніх справ України №38 від 26.01.2023. З аналізу змісту зазначеного нормативного акта вбачається, що він регулює питання преміювання та додаткового матеріального стимулювання співробітників Національної поліції України на період дії воєнного стану. Водночас Служба судової охорони не є структурним підрозділом Національної поліції, не входить до її організаційної системи та не підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України.

З огляду на це, суд доходить висновку, що дія наказу МВС №38 не поширюється на співробітників Служби судової охорони, а отже, не може бути підставою для нарахування чи виплати додаткової грошової винагороди позивачу.

Водночас механізм виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони визначений Порядком виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 26.08.2020 №384 (далі - Порядок №384).

За змістом пунктів 4 - 7 Порядку №384 грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони включає: 1) щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за стаж служби); 2) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія); 3) одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди; допомоги). Відповідно до пунктів 8 і 10 Порядку №384 грошове забезпечення виплачується співробітникам, які призначені на штатні посади в центральний орган управління Служби та територіальних управліннях Служби. Грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення.

Періоди, за які грошове забезпечення не виплачується, визначені в пункті 11 Порядку №384, до яких, зокрема, віднесено час надання співробітникам відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати.

Виплата грошового забезпечення співробітника за поточний місяць здійснюється щомісяця не пізніше останнього робочого дня місяця (пункт 17 Порядку №384).

Відповідно до Порядку №384 грошове забезпечення співробітникам Служби визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби, інтенсивності та умов служби, почесного звання, спортивного звання (пункт 3 Порядку №384).

Грошове забезпечення включає (пункт 4 Порядку №384):

1) щомісячні основні види грошового забезпечення;

2) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

3) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать (пункт 5 Порядку №384): 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) надбавка за стаж служби.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать (пункт 6 Порядку №384): 1) підвищення посадового окладу; 2) надбавки; 3) доплати; 4) премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать (пункт 7 Порядку №384): 1) винагороди; 2) допомоги.

Відповідно до Порядку №384 підставою для виплати грошового забезпечення, в тому числі його основних, додаткових та одноразових додаткових видів є накази Служби або територіального управління Служби.

Згідно з пунктом 10 Порядку №384 грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення.

Спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з застосуванням положень частини 2 статті 165 Закону №1402-VIII, а саме нарахування Територіальним управлінням Служби судової охорони у місті Києві та Київській області грошового забезпечення у розмірі менше ніж у поліцейського за аналогічною посадою.

Відповідно до статті 161 Закону №1402-VIII Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах. Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби.

Фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з частиною 1 статті 165 Закону №1402-VIII грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками (частина 2 статті 165 Закону №1402-VIII).

Отже, законодавець делегував Уряду повноваження щодо визначення розміру грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони, а тому покликання позивача на допущення протиправної бездіяльності з боку відповідача щодо самостійного нарахування та виплати грошового забезпечення у розмірі не нижчому аніж нарахованого та виплаченого поліцейським, є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до частини 2 статті 165 Закону №1402-VIII Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №289, якою затвердив схему посадових окладів за посадами окремих категорій співробітників Служби судової охорони, які займають керівні посади; тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів співробітників Служби судової охорони; схему тарифних розрядів за основними типовими посадами співробітників Служби судової охорони; схему тарифних коефіцієнтів за спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони; розміри надбавки за стаж служби співробітників Служби судової охорони.

Пунктом 2 Постанови №289 встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із схемою тарифних розрядів за основними типовими посадами співробітників Служби судової охорони та схемою тарифних коефіцієнтів за спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони, затверджених цією постановою; порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затверджується Державною судовою адміністрацією.

Отже, Постановою №289 Кабінет Міністрів України визначив, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018 та встановлено їх фіксовані розміри.

Відповідач у своїй діяльності повинен керуватись, зокрема, обов`язковими до виконання постановами Кабінету Міністрів України, який за своїм конституційним статусом є вищим органом у системі органів виконавчої влади, при цьому відповідач не наділений правом діяти на власний розсуд всупереч вимогам підзаконних нормативно правових актів, відступати від положень останніх, якщо такі є чинними, їх дія не зупинена, в порядку, передбаченому Конституцією і законами України, або вони не визнані неконституційними, протиправними, нечинними чи не скасовані у судовому порядку.

Виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що відповідач правомірно застосовував розміри посадових окладів, затверджених Постановою №289, яку було прийнято на виконання частини 2 статті 165 Закону №1402-VIII. Та, відповідно, підстави для їх перегляду відсутні.

Так, судом було вирішено позовну вимогу щодо нарахування та виплати грошового забезпечення у розмірі не нижчому аніж рівень місячного грошового забезпечення поліцейського та зазначено з цього приводу, що розмір посадових окладів затверджено Постановою №289, що було прийнято на виконання частини 2 статті 165 Закону №1402-VIIІ та правомірно застосовується відповідачем.

Суд також бере до уваги посилання позивача на рішення Рахункової палати України №11-2 від 23.05.2023, в якому, за твердженням позивача, зазначено про недотримання Державною судовою адміністрацією України вимог щодо формування бюджетних запитів та розподілу коштів, що, на думку позивача, призвело до неефективного управління фінансами і позбавило Службу судової охорони можливості належного розвитку, зокрема забезпечення належного рівня грошового забезпечення її співробітників.

Суд зазначає, що рішення Рахункової палати є актом фінансового аудиту, який має інформаційно-аналітичний характер і спрямований на оцінку ефективності використання бюджетних коштів головними розпорядниками бюджетних коштів. Такі акти не є нормативно-правовими, не мають регулятивної сили щодо прав та обов`язків конкретних осіб, і не встановлюють юридичних наслідків для суб`єктів владних повноважень у контексті індивідуальних трудових чи службових правовідносин.

Таким чином, суд оцінює посилання на рішення Рахункової палати як додатковий аргумент, що підтверджує загальний контекст фінансових обмежень у діяльності Служби судової охорони, але не як юридичну підставу для задоволення позову в частині вимог про нарахування та виплату грошового забезпечення у розмірах, що перевищують затверджені кошторисом.

Також позивачем в адміністративному позові було заявлено вимогу про нарахування та виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі не менше аніж була нарахована та виплачена поліцейським, які несуть службу у м. Києві.

З цього приводу суд зазначає, що частиною 3 пункту 3 Постанови №289 визначено право Голові Служби судової охорони в межах асигнувань, що виділяються на утримання Служби судової охорони, забезпечувати надання один раз на рік співробітникам Служби судової охорони матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення) та допомоги на оздоровлення (в розмірі місячного грошового забезпечення).

Пунктом 36 Порядку №384 встановлено, що співробітникам один раз на рік у межах асигнувань на виплату грошового забезпечення надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Розмір матеріальної допомоги, порядок її виплати встановлюються за рішенням Голови Служби з урахуванням розміру фонду грошового забезпечення, затвердженого у кошторисі Служби.

Пунктом 37 Порядку №384 установлено, що співробітникам один раз на рік у межах асигнувань на виплату грошового забезпечення виплачується допомога на оздоровлення в розмірі їх місячного грошового забезпечення.

Допомога на оздоровлення надається співробітникам за їх рапортом протягом поточного року на підставі наказу Служби або територіального управління Служби.

Зміст вказаних норм дає підстави для висновків про те, що співробітники служби судової охорони за рахунок коштів державного бюджету отримують грошове забезпечення у межах затверджених фондів оплати праці, яке складається із основних виплат, додаткових та одноразових виплат.

При цьому з системного аналізу наведених норм права вбачається, що матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається працівнику служби судової охорони за наявності двох умов: 1) подання працівником рапорту на отримання відповідної допомоги; 2) наявність відповідних бюджетних асигнувань на зазначені цілі.

Суд зазначає, що надання допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги, визначених пунктами 36, 37 Порядку №384, може відбуватись тільки в сукупності цих двох умов, які є взаємопов`язані і не можуть тлумачитись окремо. Першочерговою та необхідною умовою для ініціювання питання отримання допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань є подання особою відповідного рапорту.

Так, судом було вирішено позовну вимогу щодо нарахування та виплати грошового забезпечення у розмірі не нижчому аніж рівень місячного грошового забезпечення поліцейського та зазначено з цього приводу, що розмір посадових окладів затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №289, що було прийнято на виконання частини другої статті 165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та правомірно застосовується відповідачем.

Отже виходячи з цього, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо перерахунку матеріальної допомоги до рівня, яка була нарахована та виплачена поліцейським, які несуть службу в м. Києві.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини (далі - Суд) у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 09.12.1994 №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

У рішенні "Салов проти України" (заява №65518/01; від 06.09.2005) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Суд неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки позивач не довів наявності правових підстав для задоволення позову, а відповідач діяв у межах своїх повноважень, суд вважає позов необґрунтованим, а вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 243 - 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.