Справа № 420/38441/25
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А. розглянувши в письмовому провадженні в приміщені суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом Громадської організації «Громадсько-волонтерський рух «КАЛИНА» до Міністерства оборони України, Комітету Верховної ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду у якому просить визнати протиправними дії Міністерства оборони України (далі відповідач-1) щодо надання необґрунтованих та невмотивованих відповідей, що містяться в листах №220/12392 від 21.07.2025 року та №220/13/24568 від 02.09.2025 року, на звернення ГО «Громадсько-волонтерський рух «КАЛИНА»» від 10.04.2025 року в порушення положень ст. 40 Конституції України та Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №735 від 28.12.2016 року;

- зобов?язати Міністерство оборони України повторно розглянути звернення ГО «Громадсько-волонтерський рух «КАЛИНА» від 10.04.2025 року у відповідності до положень ст. 40 Конституції України та Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №735 від 28.12.2016 року;

- визнати протиправними дії Комітету Верховної Ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів (далі відповідач-2) щодо надання необґрунтованої та невмотивованої відповіді на звернення ГО «Громадсько-волонтерський рух «КАЛИНА» від 22.05.2025 року в порушення положень ст. 40 Конституції України та Закону України «Про комітети Верховної Ради України»;

- зобов`язати Комітет Верховної Ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів повторно розглянути звернення ГО «Громадсько-волонтерський рух «КАЛИНА» від 22.05.2025 року у відповідності до положень ст. 40 Конституції України та Закону України «Про комітети Верховної Ради України».

Ухвалою судді від 18.11.2025 року позов залишено без руху та позивачу наданий 10-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.

Ухвалою судді 25.11.2025 року відкрито позовне провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обгрунтування вимог позивач вказує, що він звертався до відповідачів із заявою в якій вважав за необхідне доповнити чинне законодавство України поняттям «доброволець» - це особа, яка самостійно прибула до територіального центру комплектування та соціальної підтримки або особа, яка добровільно підписала контракт про проходження військової служби за контрактом», так як ст.4 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» комплектування військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань відбувається щляхом :

призову (направлення) громадян України на військову службу;

прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

та відсуне поняття особи яка самостійно прибула до ТЦКтаСП для проходження військової служби, але без укладання контракту.

На яке йому відповідачем-1 було надано невмотивовану, відповідь, метою якої було не вирішення окреслених у зверненні проблем по суті, а формальна відписка. Також відповідач-2 надав відповідь яка є вочевидь необгрунтованою та суперечить приписам ст.40 Конституції України.

Відповідач-1 надав до суду відзив у якому вимоги не визнав та зазначив, що у відповідь на надісланий позивачем до Міноборони України лист від 10.04.2025 від Міноборони була надана відповідь в якій зазначено, що поняття «Доброволець» вже визначено у законодавстві України, а саме: В статті 1 Закону України «Про основи національного супротиву» (далі Закон) визначено, що Доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України, це громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України. Отже, правова категорія - поняття «Доброволець» є вже визначеною чинним законодавством України, а тому може бути змінена або доповнена лише відповідним законодавчим актом Верховної Ради України. На думку Міноборони додаткове розширення або зміна цього поняття актами Міноборони є недоцільним, оскільки може призвести до порушення принципу правової визначеності та як наслідок утворити конкуренцію норм права.

Враховуючи вищезазначене, Міноборони вважає, що забезпечення соціальних гарантій і прав для вказаної категорії осіб «Доброволець» врегульовано в повному обсязі та повинно здійснюватися на підставі існуючих актів законодавства України.

Вказує, що вимоги ГО «ГВР «КАЛИНА» в цій справі спрямовані на визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України та зобов`язання його вчинити дії, а саме унормувати (врегулювати) суспільні відносини у сфері, яка відноситься до питань вступу для проходження в Україні військової служби у ситуації, якщо громадянин для виконання військового обов`язку добровільно звернувся до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Оспорювана у цій справі бездіяльність Міноборони пов`язана з нормотворчою діяльністю, а Відповідач 1 не має повноважень ані законодавчої ініціативи, ані права вносити зміни в норми Законів, які вже прийняті шляхом процедури голосування депутатів Верховної Ради України. Звертає увагу на відсутність доводів Позивача, в обґрунтування порушення Відповідачем 1 конкретних норм (положень) Закону України «Про звернення громадян», а також, яким чином дії (або бездіяльність) Відповідача 1 впливає на права та обов`язки Позивача. Міноборони вважає, що відсутній публічно-правовий спір, в якому Відповідач 1 виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти Позивачу певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність, чи перешкоджати реалізації права добровільного вступу на військову службу, або отримання визначених законодавством пільг чи соціальних послуг.

Крім того, на думку Міноборони позивач необґрунтовано пов`язує дії відповідача-1 викладені у відповіді на звернення від 10.04.2025 і можливість реалізації прав військовослужбовців, що добровільно або за призовом під час мобілізації вступили на військову службу під час дії воєнного стану в Україні, у питаннях отримання ними додаткових соціальних послуг і фінансових виплат, визначених місцевими органами самоврядування, з посиланням на акти (рішення) прийняті Одеською, Львівською та Луцькою міськими радами. Таким чином, Відповідач звертає увагу суду на те, що МО України діяло в порядок та спосіб передбачений Законом № 2939-УІ і будь-яких порушень прав стосовно Позивача не вчиняло, а незгода Позивача з отриманою відповіддю від Міноборони, лише свідчить про суб`єктивне сприйняття Позивачем висловленої позиції Міноборони з питань, які не співпадають з уявленням та очікуваннями Позивача. В той же час, Міноборони, має право на інше бачення у питанні визначення поняття «Доброволець» та добровільного вступу громадян на військову службу, які відрізняються від дефініції запропонованої Позивачем у зверненні і це не може розцінюватися судом як протиправні дії суб`єкта владних повноважень. Позиція Відповідача 1 викладена у відповіді на звернення відповідача є обґрунтованою і містить конкретні посилання на норми Закону.

Комітет Верховної ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів не скористався правом на подачу відзиву.

Позивач надав до суду відповідь на відзив.

Дослідивши заяви по суті справи, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, встановив наступне.

Громадська організація «ГРОМАДСЬКО-ВОЛОНТЕРСЬКИЙ РУХ «КАЛИНА» засобами поштового зв`язку 10.04.2025 року звернулась до Міністерства Оборони України та 22.05.2025 року до Комітету Верховної ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів із пропозицією щодо модернізації механізму соціальної підтримки військовослужбовців шляхом доповнення чинного законодавства України поняттям «доброволець» яке б охоплювало осіб, які проходять службу за контрактом і осіб які самостійно прибули до ТЦКтаСП.

Головою Комітету Верховної ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів Третьяковою Г. 26.06.20025 року на вказане звернення надана відповідь вих.№04-30/19-2025/148521 у якій зазначено, що усі порушені у листі питання доведені до відома народних депутатів України -членів комітету, які мають право законодавчої ініціативи у Верховній раді України, для внесення пропозицій та можливого врахування в роботі, та те, що вирішення таких питань відноситься до компетенції Кабінету Міністрів України, та комітет звернувся до Уряду для розгляду питань, порушених у зверненні та наданні відповіді.

Заступником Міністра оборони України Мойсюк Є. на виконання доручення Прем`єр-міністра України до листа Комітету Верховної ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів від 26.06.2025 року №04-30/12-2025/148158 розглянуто звернення керівника ГО «Громадсько-волонтерський рух «Калина» з питання модернізації механізму соціальної підтримки військовослужбовців з метою дотримання прав та усіх категорій військовослужбовців, створення єдиної та дієвої законодавчої бази, унормування поняття «Доброволець» у запропонованій редакції та надана відповідь 21.07.2025 року вих.№220/12392 у якій викладено позиція щодо доцільності внесення змін до законодавства щодо поняття «доброволець» з посилання на норми діючого законодавства.

Також Департаментом соціального забезпечення Міністерства оборони України на звернення позивача надана відповідь вих.№220/13/24568 від 02.09.2025 року у якій також викладено позиція Міністерства оборони щодо доцільності внесення змін до законодавства щодо поняття «доброволець» з посилання на норми діючого законодавства.

Позивач надані відповіді на його звернення вважає необгрунтованими та невмотивованими, а тому звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання реалізації громадянами вказаних конституційних прав регулює Закон України «Про звернення громадян».

Згідно з ч. 1 ст. 1 вказаного Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання)і скарги.

Відповідно до частин 1, 9 статті 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно статті 14 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Аналіз зазначених вище норм права, дає підстави зробити висновок, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків, при цьому, таке право кореспондується із обов`язками органів влади здійснити розгляд таких звернень, з урахуванням їх функціональних обов`язків.

Згідно з статтею 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Частиною 5 статті 83 Конституції України визначено, що порядок роботи Верховної Ради України встановлюється Конституцією України та Регламентом Верховної Ради України.

Відповідно до ст. 89 Конституції України Верховна Рада України для здійснення законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до її повноважень, виконання контрольних функцій відповідно до Конституції України створює з числа народних депутатів України комітети Верховної Ради України та обирає голів, перших заступників, заступників голів та секретарів цих комітетів.

Організація і порядок діяльності комітетів Верховної Ради України, її тимчасових спеціальних і тимчасових слідчих комісій встановлюються законом.

Правові засади роботи Верховної Ради України визначені у ст. 1 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України», відповідно до якої порядок роботи Верховної Ради України, її органів та посадових осіб, засади формування, організації діяльності та припинення діяльності депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді встановлюються Конституцією України, Регламентом Верховної Ради України та законами України «Про комітети Верховної Ради України», «Про статус народного депутата України», про тимчасові слідчі комісії, спеціальну тимчасову слідчу комісію і тимчасові спеціальні комісії Верховної Ради України.

Розпорядженням Голови Верховної Ради від 11.07.2016 року № 276 затверджено Порядок роботи із зверненнями громадян в Апараті Верховної Ради (далі - Порядок № 276, в редакції чинній на момент звернення позивача).

Підпунктом 4.1 пункту 4 Порядку № 276 встановлено, що звернення громадян, адресовані комітетам Верховної Ради, депутатським фракціям (депутатським групам) у Верховній Раді та їх керівництву, після реєстрації у Відділі з питань звернень громадян передаються секретаріатам відповідних комітетів Верховної Ради, секретаріатам депутатських фракцій (депутатських груп) через відділ службової кореспонденції за вихідними реєстрами.

Правовий статус комітетів Верховної Ради України, їх функції та організаційні основи діяльності визначений у Закону України «Про комітети Верховної Ради України».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» Комітет Верховної Ради України - орган Верховної Ради України, який утворюється з числа народних депутатів України для здійснення за окремими напрямами законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, виконання контрольних функцій.

Комітет відповідальний перед Верховною Радою України і підзвітний їй.

Згідно ст.15 ЗУ«Про комітети Верховної Ради України» комітет при здійсненні законопроектної функції має право:

1) розробляти з власної ініціативи проекти законів та інших актів Верховної Ради України з питань, що віднесені до предметів відання комітетів, з наступним внесенням їх на розгляд Верховної Ради України членами комітету за його рішенням;

2) визначати завдання щодо розробки законопроектів чи їх структурних частин з питань, віднесених до предмета їх відання;

Відповідно до п.11 ст.16 ЗУ «Про комітети Верховної Ради України» комітети при здійсненні законопроектної функції зобов`язані: вивчати громадську думку, розглядати звернення громадян, об`єднань громадян, результати всеукраїнського референдуму, будь-які пропозиції, що свідчать про потребу в прийнятті нових законодавчих актів або у внесенні змін до законодавчих актів, і, в разі необхідності, готувати відповідні проекти актів та вносити їх на розгляд Верховної Ради України;

З аналізу положень ст. 11, 13, 22 Закону України «Про комітети Верховної Ради України», організаційна функція комітетів полягає в розгляді звернень, що надійшли до комітету в установленому порядку.

Звернення, що надходять до комітетів, розглядаються головою комітету або за його дорученням першим заступником, заступником, головами підкомітетів чи іншими членами комітету в порядку та терміни, визначені законом.

Як встановлено судом головою комітету Верховної ради було повідомлено позивача, про вчинення дій щодо розгляду заяви позивача про направлення до КМУ ( суб`єкту законодавчої ініціативи) для розгляду звернення позивача, що підтверджується відповіддю Міністерства оборони України та про доведення змісту його листа до членів комітету Верховної ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів.

Позивач у позиві вказує: «..що за наслідками розгляду звернення громадян, враховуючи що висвітлені в звернені позивача питання відносяться до предмета відання Комітету, останній міг вчинити ряд юридично значущих дій, а саме: розпочати розробку з власної ініціативи проекту закону або іншого акту, враховуючи тези такого звернення, визначити завдання щодо розробки законопроектів чи їх структурних частин з відповідних питань. Однак жодна з наведених дій Комітетом вчинена не була….. Комітет був зобов`язаний надати обґрунтовану відмову».

Щодо вимог до Міністерства оборони України суд враховує наступне.

Згідно ст.7 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» основними завданнями міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є:

1) забезпечення нормативно-правового регулювання;

2) визначення пріоритетних напрямів розвитку;

3) інформування та надання роз`яснень щодо здійснення державної політики;

4) узагальнення практики застосування законодавства, розроблення пропозицій щодо його вдосконалення та внесення в установленому порядку проектів законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України на розгляд Президентові України та Кабінету Міністрів України;

4-1) забезпечення здійснення соціального діалогу на галузевому рівні;

5) здійснення інших завдань, визначених законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 затверджено Положення про Міністерство оборони України.

Згідно п.4 Положення №671 Міноборони відповідно до покладених на нього завдань:

1) розробляє проекти законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України з питань, що належать до його компетенції;

Позивач у звернені до Міністерства оборони України враховуючи його функціональне призначення в частині нормотворчої діяльності вважав за необхідне доповнити чинне законодавство України поняттям «доброволець», яке б охоплювало і осіб, які проходять військову службу за контрактом і осіб, які самостійно прибули до ТЦКтаСП, через відсутність такого у Законі України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Суд враховує правову позицію Великої палати Верховного суду у постанові по справі № 990/64/23 від 22 лютого 2024 року у якій вона зазначила: (…)Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово вказувала на те, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на спори, пов`язані з нормотворчою діяльністю суб`єкта владних повноважень, оскільки вказані дії / бездіяльність не є управлінською діяльністю, яка б створювала безпосередньо для позивача певні правові наслідки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2023 року у справі № 990/129/22).

73. Отже, з огляду на те, що позовні вимоги стосуються нормотворчої діяльності Президента України, під час здійснення якої відповідач не реалізовує управлінських функцій, цей спір не є публічно-правовим спором у розумінні пункту 2 частини першої статті 4 КАС України та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

74. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у цьому випадку поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

75. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду як у порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.(…)».

Суд зазначає, що надані відповіді відповідачами по суті порушених у зверненнях до державного органу питань є дискрецією органу державної влади.

Враховуючи вищевикладене, а саме те, що спір виник під час розгляду звернення позивача з питання повноважень відповідачів у нормотворчої діяльності, суд доходить висновку, що даний спір не підлягає судовому розгляду, а тому справу слід закрити.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Керуючись ст.ст.238,243КАС України

УХВАЛИВ:

Справу за адміністративним позовом Громадської організації «Громадсько-волонтерський рух «КАЛИНА» до Міністерства оборони України, Комітету Верховної ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Іванов Е.А.

.