Справа № 160/7455/25
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2026-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року

м. Київ

справа № 160/7455/25

адміністративне провадження № К/990/37215/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Стеценка С.Г.,

суддів: Тацій Л.В., Рибачука А.І.,

розглянувши в письмовому провадженні в касаційному порядку адміністративну справу №160/7455/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 (головуючий суддя: Коренев А.О.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20.08.2025 (колегія у складі: головуючого судді Баранник Н.П., суддів: Малиш Н.І., Кругового О.О.),-

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі також - відповідач), в якому просив:

- визнати бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області протиправною та зобов`язати вчинити певні дії (відшкодувати матеріальну шкоду);

- стягнути з Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання 418 751, 30 грн шкоди, яку зазнав внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76-VIII (далі - Закон №76-VIII).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та надано позивачу 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду уточненої позовної заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку.

3. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду із позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії щодо перерахування пенсії особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та позовну заяву повернуто позивачу на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.

4. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.08.2025 ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 у справі №160/7455/25 -залишено без змін.

5. Повертаючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду з позовом, а у заяві про поновлення цього строку не наведено поважних підстав для його поновлення. Крім того, позивач не виконав вимоги ухвали суду від 17.03.2025 щодо конкретизації визначення суб`єкта владних повноважень, бездіяльність якого позивач просить визнати протиправною.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. 09.09.2025 до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просить скасувати ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20.08.2025 та ухвалити нове рішення, яким передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

7. В обґрунтування своїх вимог скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції порушені норми матеріального та процесуального права. На думку позивача, не було з`ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, а тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню повністю з передачею справи на новий розгляд.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

8. Вказана касаційна скарга зареєстрована в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду 09.09.2025.

9. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Стеценко С.Г., судді Рибачук А.І., Тацій Л.В.

10. Ухвалою Верховного Суду від 25.09.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, протягом якого скаржнику необхідно було надати документ про сплату судового збору в сумі 2 422, 40 грн.

11. Ухвалою Верховного Суду від 06.10.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20.08.2025 у справі №160/7455/2513.

12. Ухвалою Верховного Суду від 26.01.2026 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

13. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

14. Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

15. Колегія суддів КАС ВС наголошує, що 11.03.2025 позивач звернувся до суду з позовом про визнання бездіяльності Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (відшкодувати матеріальну шкоду), а також стягнення з Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання 418 751, 30 грн шкоди, яку зазнав внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в редакції Закону № 76-VIII.

16. В обґрунтування позову позивач зазначав, що за період з 2017 року по 01.03.2025 він недоотримав належні йому пенсійні виплати з надбавками через норми закону, які спричинили порушення його прав, та у подальшому були визнані неконституційними. Неприйняття державою Україна закону, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями що визнані неконституційними, на думку позивача, є підставою для задоволення похідної позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, а належним відповідачем у цій справі є саме Держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

17. Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

18. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

19. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

20. Велика Палата Верховного Суду вже визначилася щодо юрисдикції спорів про стягнення шкоди, завданої невиплатою пенсії через дію неконституційних правових положень. Так, у постанові від 06.06.2024 у справі № 990/313/23 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскільки вимога про відшкодування різниці між присудженим рішенням суду розміром пенсії та фактично отриманими пенсійними виплатами внаслідок застосування до особи норм неконституційного закону має публічно-правовий характер, то такий спір підсудний судам адміністративної юрисдикції.

21. Підхід до визначення предметної юрисдикції спору у випадку, коли позивач подібну різницю в пенсійних виплатах визначає як «шкоду», також є усталеним у практиці касаційних судів у складі Верховного Суду.

22. Зокрема, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду при розгляді справ № 732/1218/22, № 552/741/22 дійшов висновку, що спір у подібних правовідносинах є публічно-правовим, оскільки стосується нарахування й виплати позивачеві пенсії. У свою чергу, Касаційний адміністративний суд постановою від 20.12.2023 розглянув за правилами адміністративного судочинства справу №420/17886/21 з позовними вимогами про відшкодування шкоди, завданої внаслідок виплати пенсії в розмірі, визначеному нормою закону, яку було визнано неконституційною рішенням Конституційного Суду України. Такого ж підходу Касаційний адміністративний суд дотримався і при розгляді справ № 990/79/24, №340/2839/20.

23. З урахуванням норми частини четвертої статті 22 КАС та висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 06.06.2024 у справі № 990/313/23 позовну вимогу про стягнення з держави України на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, заподіяної прийняттям неконституційного правового акта, повинен розглядати адміністративний суд.

24. Правовідносини щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення врегульовані Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

25. За змістом статті 1 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" цей нормативно-правовий акт спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території.

26. Пенсійне забезпечення осіб, які віднесені до І категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульовано положеннями статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка неодноразово зазнавала змін.

27. Так, відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції Закону України від 06.06.1996 №230/96-ВР «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»» (далі - Закон №230/96-ВР) пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу в зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Обчислення і призначення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи із заробітку за межами зони відчуження провадиться на загальних підставах відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (1788-12).

В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;

по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;

по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;

дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.

Порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України.

28. 28.12.2014 прийнято Закон № 76-VIII, яким статтю 54 Закону № 796-XII викладено у такій редакції:

«Пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.»

29. Конституційний Суд України в Рішенні від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021 дійшов висновку, що положення частини третьої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції Закону № 76-VIII не відповідають Конституції України (є неконституційними) та встановив, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону в редакції Закону №76-VIII. З метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, Конституційний Суд України вважав, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII.

30. В пунктах 2-4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021 зазначено наступне:

« 2. Частина третя статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

3. Верховній Раді України протягом трьох місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення привести нормативне регулювання, встановлене статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

У разі неприведення нормативного регулювання, встановленого статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення застосуванню підлягатиме частина четверта статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»» від 6 червня 1996 року №230/96-ВР:

«В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;

по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;

по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;

дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком».

4. Громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.»

31. Частинами першою та другою статті 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

32. Аналогічні за змістом положення містяться в частині першій статті 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон №2136-VIII).

33. Порядок виконання рішень та висновків Конституційного Суду України регламентовано положеннями статті 97 Закону № 2136-VIII, відповідно до частини першої якої Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

34. Керуючись зазначеними нормами Закону №2136-VIII, Конституційний Суд України рішенням від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021 встановив строк втрати чинності нормою закону, що визнана неконституційною, а саме через три місяці з дня ухвалення рішення, тобто із 07.07.2021.

35. На виконання рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(ІІ)/2021 Верховною Радою України прийнятий Закон №1584-ІХ, яким внесено зміни до Закону №796-ХІІ, в тому числі в частині визначення розміру пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи.

36. Варто зазначити, що за своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник в момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність.

37. Тобто шкода завдана неконституційним актом, виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.

38. В мотивувальній частині рішення від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021 Конституційний Суд України наголосив, що з приписів статей 3, 16, 50 Конституції України у їх взаємозв`язку випливають не лише зобов`язання держави перед постраждалими внаслідок Чорнобильської катастрофи громадянами України, а й гарантії щодо цієї категорії громадян. Ураховуючи наведене, а також з огляду на особливий статус постраждалих унаслідок Чорнобильської катастрофи громадян України, який випливає зі змісту статті 16 Конституції України, Конституційний Суд України вважає, що держава має відшкодувати шкоду громадянам України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", завдану їм внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції Закону № 76-VIII.

39. Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

40. Отже, положення частини третьої статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не повинно здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.

41. Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги статті 152 Конституції України, не прийнятий.

42. Як було зазначено вище стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином:

а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй;

б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.

43. Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.09.2016 N 6-рп/2016).

44. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.06.2019 № 6-р/2019 наголошував, що верховенство права як один із засадничих конституційних приписів слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 № 6-р/2019).

45. Колегія суддів зазначає, що найголовнішою ознакою відповідальності держави є її специфічний, правовідновлюючий, публічно-правовий характер, оскільки держава, реалізуючи статтю 1 Конституції, що проголошує Україну суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, за власною ініціативою повинна вживати заходи для поновлення визнаних нею і порушених з її вини прав, свобод та законних інтересів приватних осіб чи територіальних громад, хоча прямо публічно-правовий характер відповідальності держави в законодавстві не проголошується.

46. Дійсно, в Україні відсутні конкретні нормативні механізми відшкодування такої шкоди. Відтак можна стверджувати, що інститут позасудового, добровільного відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, в Україні не працює, у зв`язку із чим з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень можливе ініціювання заінтересованими особами відшкодування шкоди (матеріальної та/або моральної) в судовому порядку.

47. З 01.01.2015 було обмежено розмір пенсії осіб, які отримували пенсію відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв`язку із дією частини третьої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції Закону № 76-VIII, яка згодом визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(II)/2021.

48. Визнанням такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частини третьої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції Закону № 76-VIII, Конституційний Суд України по суті припинив обмеження майнових прав пенсіонерів з боку держави, яке діяло протягом майже семи років та апріорі завдало їм збитків. Вказані збитки відносяться до шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, вони мають відшкодовуватись державою і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

49. Тож, якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за шкоду, заподіяну особі актами і діями, що визнані неконституційними, зокрема, внаслідок дії статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції Закону № 76-VIII, це не має унеможливлювати захист її прав, які гарантовані Конституцією України.

50. Разом з тим, перевіряючи правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та відсутність підстав для його поновлення, колегія суддів звертає увагу на таке.

51. Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

52. Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

53. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

54. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

55. Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший, визначений законом строк звернення до суду. Водночас триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

56. При цьому поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї немає перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).

57. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

58. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, зумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків спричинене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

59. Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

60. Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом позову є стягнення з Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання 418 751, 30 грн шкоди, яку позивач зазнав внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в редакції Закону № 76-VIII.

61. Як на підставу позову позивач покликається на Рішення Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 у справі № 3-333/2018, пунктом 1 якого визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), статтю 54 частину третю Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції Закону № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

62. Пунктом 4 вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 частини третьої цього закону в редакції Закону № 76-VIII.

63. Конституційний Суд України Рішенням від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021 встановив строк втрати чинності нормою закону, що визнана неконституційною (стаття 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"), а саме через три місяці з дня ухвалення рішення, тобто із 07.07.2021.

64. Колегія суддів зазначає, що строк звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, слід обраховувати з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.

65. Аналогічні правові висновки у подібних спірних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 540/5397/21, від 14.12.2023 у справі № 540/5398/21 та від 23.12.2024 у справі № 120/7981/24.

66. Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 виникли підстави для звернення до суду щодо стягнення шкоди, завданої неконституційним актом.

67. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24.07.2025 у справі №320/5355/22.

68. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що із цим позовом позивач звернувся до суду лише 11.03.2025 відповідно з істотним пропуском строку, передбаченого статтею 122 КАС України.

69. Позивач на виконання ухвали суду першої інстанції від 17.03.2025 про залишення позову без руху подав уточнену позовну заяву, в якій вказав, що має право на поновлення строку на звернення до суду, посилаючись на введення в країні воєнного стану, перебування на його утриманні доньки, якій встановлена інвалідність, і якій потрібен постійний догляд. При цьому, свої позовні вимоги, як просив суд, не конкретизував, зазначивши, що він є вільним у виборі способу захисту порушеного права і за своїм бажанням визначає, коли має звернутися за захистом порушеного права та у який спосіб.

70. Вважаючи, що позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду не наведено поважних підстав для його поновлення, а також не виконано вимоги ухвали суду про залишення позову без руху щодо конкретизації визначення суб`єкта владних повноважень, бездіяльність якого позивач просить визнати протиправною, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вважав, що є підстави, передбачені пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України, для повернення позовної заяви.

71. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками з огляду на те, що заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду не містить об`єктивних тверджень про обставини непереборного характеру, які унеможливлюють подання позовну у визначені законом терміни.

72. Незнання про порушення своїх прав внаслідок необізнаності про прийняте рішення Конституційного Суду не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

73. Водночас, перебування на утриманні позивача доньки, якій встановлена інвалідність, і якій потрібен постійний догляд, за відсутності об`єктивної інформації про перешкоджання внаслідок вказаного ознайомитись із відповідним рішенням Конституційного Суду, не є непереборними обставинами, які унеможливлювали дотримання позивачем строку звернення до суду.

74. Також, колегія суддів не приймає до уваги покликання позивача на введення на території України воєнного стану, як на підставу для поновлення пропущеного строку звернення до суду, оскільки такий строк закінчився до введення воєнного стану та позивач не наводить певних обставин, які виникли в наслідок введення воєнного стану які перешкоджали останньому вчасно реалізувати своє право на подачу позову до суду.

75. Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що за даними комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду Дніпропетровського окружного адміністративного суду» позивач протягом 2022, 2023, 2024 року звертався до суду з різними позовними заявами (справи № 160/2255/22, №160/19100/24, № 160/25899/24) та відповідними заявами, зокрема щодо встановлення судового контролю.

76. Таким чином, доводи позивача про існування причин, які б заважали йому вчасно звернутися до суду з даним позовом є безпідставними, оскільки зазначені позивачем у заяві обставини не перешкоджали йому на звернення до суду з іншими позовними заявами.

77. За таких обставин суд касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом та не надав суду належних та допустимих доказів поважності пропуску вказаного строку, що свідчить про наявність передбачених пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України підстав для повернення позовної заяви.

78. Доводи касаційної скарги не спростовують правильності вказаних висновків судів попередніх інстанцій.

79. За правилами статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

80. Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, а тому підстави для скасування ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 20.08.2025 - відсутні.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20.08.2025 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіС.Г. Стеценко Л.В. Тацій А.І. Рибачук