Справа № 640/9742/21
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 січня 2026 року

м. Київ

справа №640/9742/21

адміністративне провадження № К/990/905/26

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Загороднюка А.Г.,

суддів: Радишевської О.Р., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу Служби безпеки України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними та скасування індивідуального акту,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Служби безпеки України (розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 від 26 лютого 2021 року № 44д) про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці, зобов`язати Службу безпеки України вчинити необхідні дії з метою відновлення прав та інтересів позивача, зокрема, відкликати повідомлення про скасування допуску до державної таємниці, направлене на адресу 5277 ВП МОУ листом Служби безпеки України за вихідним номером 26/1/3-1447дск від 26 лютого 2021 року за підписом заступника Голови Служби полковника ОСОБА_2 , та поновити позивачу допуск додержавної таємниці за формою 2 від 19 вересня 2019 року № 267д.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними та скасування індивідуального акту задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Центрального управління Служби безпеки України від 26 лютого 2021 року № 44д про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці за формою 2.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

07 січня 2026 року до Верховного Суд надійшла касаційна скарга Служби безпеки України, в якій скаржник просив скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Із системного аналізу наведених положень процесуального закону висновується, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов?язково наводитись у взаємозв?язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

У касаційній скарзі, як на підставу для відкриття касаційного провадження, скаржник покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосовано норми Закону України «Про державну таємницю» від 21 січня 1994 року № 3855-XII та Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 №939 без урахування правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі №803/1712/14, постанові Верховного Суду Верховного Суду від 23 квітня 2020року у справі №814/2850/17, постанові Верховного Суду Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №420/7243/19, постанові Верховного Суду Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі №460/3753/19, ухвалі Вищого адміністративного суду України № к/9991/57624/11-с від 24 жовтня 2012 року та у подібних правовідносинах щодо застосування норм матеріального права, якими визначаються обов`язки керівника у сфері охорони державної таємниці.

При встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Так, справах №803/1712/14, №814/2850/17, №420/7243/19, №460/3753/19, предметом позовних вимог було оскарження рішення про скасування допуску до державної таємниці.

У справі №803/1712/14 прокурору скасовано допуск до державної таємниці на підставі порушення Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 939 в частині організації пропускного та внутрішньо об`єктового режимів, ведення секретного діловодства, порядку виїзду за кордон працівників, яким надано допуск та доступ до державної таємниці, прийому та роботи з іноземцями тощо. Зокрема, встановлено, що громадяни України, які мали допуск до державної таємниці, виїжджали за кордон у приватних справах без письмового повідомлення прокурора Волинської області та проведення відповідного інструктажу, зокрема, встановлено, що недотримання правил пропускного та внутрішньооб`єктового режимів призвело до безконтрольного доступу до режимних приміщень прокуратури області іноземної громадянки.

У справі №814/2850/17 позивачці скасовано допуск до державної таємниці на підставі порушення Порядку № 939 в частині не запровадження пропускного режиму в установі, порушення порядку доставки секретної кореспонденції, не укладення договору з підрозділом ДП спецзв`язку про доставку секретної кореспонденції, не забезпечення режиму секретності в автоматизованих системах, своєчасно не розроблених та не впроваджених необхідних заходів щодо цього.

У справі №420/7243/19 позивачу скасовано допуск до державної таємниці, зокрема, встановлено, що в період з 28 грудня 2018 року по 15 серпня 2019 року в приміщеннях адмінбудівлі установи, позивач, будучи керівником установи, не вжив заходи з охорони державної таємниці та не здійснював контроль за її охороною, а саме: не обізнавався із станом справ у структурних підрозділах установи, своєчасно не вживав заходи з забезпечення режиму секретності, не керував роботою з охорони державної таємниці, постійно не вивчав та не аналізував всі сторони цієї діяльності з метою виявлення та закриття можливих каналів витоку секретної інформації, у зв`язку з чим, належним чином не організував роботу сектору діловодства та захисту інформації оперативного управління ГУ ДФС і інших підрозділів; не здійснював постійний контроль за охороною державної таємниці, разом з тим, не виконував вимоги режиму секретності, не дотримувався правил користування МИСІ, порядку їх обліку та зберігання, використовував для обробки секретної інформації машинні носії секретної інформації, які не обліковані в РСО, чим порушив абзац 5 пункт 116, пункт 446 Порядку № 939.

У справі №460/3753/19 командиру військової частини скасовано допуск до державної таємниці, встановлено порушення вимог режиму секретності допущенні у зв`язку з послабленням полковником військової частини відповідного контролю за забезпеченням охорони державної таємниці у підпорядкованій частині, зокрема, уповноваженими особами виявлено загрози витоку секретної інформації, втрати МНСІ та вихід їх з-під контролю.

Натомість, у вказаній справі у вину позивача ставиться порушення Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №939 в частині здійснення контролю за роботою РСО, що призвело до відсутності інформації у правилах внутрішньо об`єктового режиму щодо порядку пересування територією сторонніх організацій, відсутності засобів керування доступом (автоматичний та кодовий замок), легендування установи та контроль за доступом до режимних приміщень; підписання несекретного супровідного листа, у якому зазначені відомості про дійсне та умовне найменування дослідницько-конструкторських робіт (назва секретного виробу та його шифр); не забезпечення РСО службовим транспортом, а також надання дозволу на перевезення МНСІ; відсутність договорів про доставку секретної кореспонденції, відсутність наказу щодо доступу військовослужбовців ВП до МНСІ Літер «М»; зберігання у сейфі секретних документів, а також порушенння у передачі матеріальних носіїв секретної інформації.

З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах №803/1712/14, №814/2850/17, №420/7243/19, №460/3753/19 не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Також є безпідставними посилання скаржника на ухвалу Вищого Адміністративного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі №К/9991/57624/11, де предметом дослідження було питання звільнення головного інспектора сектору митного оформлення відділу митного оформлення митного поста «Римачі» Ягодинської митниці через систематичні виїзди за кордон без відповідного повідомлення керівництва митного органу та проходження інструктажу в режимно-секретному відділі митниці, відтак, встановлено порушення вимог пункту 651 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1561-12 від 2 жовтня 2003 року.

Незважаючи на подібність норм правового регулювання у справах, які наводить скаржник у касаційній скарзі, та у справі, яка розглядається, обставини кожної справи такої категорії є відмінними, оскільки рішення уповноважених органів про скасування допуску до державної таємниці носять індивідуальний (персональний) характер, а тому не можна стверджувати про релевантність наведених скаржником правових позицій Верховного Суду у справах №803/1712/14, №814/2850/17, №420/7243/19, №460/3753/19, № к/9991/57624/11-с з цією справою.

Суд звертає увагу на те, що різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм, а тому сам факт наявності судових рішень, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог у цій категорії спорів, не свідчить про неправильне застосування судами норм права у цій справі.

Верховний Суд зауважує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права. Обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Верховний Суд зауважує, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній.

Отже, фактично, обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України зводиться до незгоди із наданою судами правовою оцінкою встановленим обставинам у взаємозв`язку із наявними в матеріалах справи доказами, що не є тотожним застосуванню норм права без урахування висновків Верховного Суду.

Поряд з цим, у касаційній скарзі заявник зазначає про невірне застосуванням норм матеріального права судом апеляційної інстанції, вважаючи помилковим висновок суду щодо відсутності у позивача обов`язку вживати заходів або перевіряти стан забезпечення охорони державної таємниці у разі приступання до виконання службових обов`язків за наявності відповідного дозволу.

Проте, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції керувався іншими мотивами при постановленні рішення, а саме, дійшов висновку про протиправність спірного розпорядження, виходячи із оцінки його обґрунтованості та вмотивованості, а також з урахуванням дотримання відповідачем принципів добросовісності та розсудливості, визначених частиною другою статті 2 КАС України.

Серед іншого, у касаційній скарзі, скаржник посилається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес.

Суд зазначає, що посилання на підпункти пункту 2 частини п?ятої статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справі, Разом з тим, суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття

касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Служби безпеки України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними та скасування індивідуального акту.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді А.Г. Загороднюк О.Р. Радишевська В.М. Соколов