Справа № 990/592/25
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 січня 2026 року

м. Київ

справа №990/592/25

адміністративне провадження № П/990/592/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Соколова В.М.,

суддів: Мацедонської В.Е., Загороднюка А.Г., Мельник-Томенко Ж.М., Кашпур О.В.,

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання рішення протиправним та його скасування, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 11 березня 2025 року №475/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Житомирського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» в частині незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді часу роботи на посаді консультанта Корольовського районного суду м. Житомира з 04 серпня 1995 року по 13 лютого 1996 року та на посаді помічника голови Житомирського обласного суду з 14 лютого 1996 року по 08 лютого 1998 року;

- зобов`язати ВРП повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення її з посади судді Житомирського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку в частині незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді часу роботи на посаді консультанта Корольовського районного суду м. Житомира з 04 серпня 1995 року по 13 лютого 1996 року та на посаді помічника голови Житомирського обласного суду з 14 лютого 1996 року по 08 лютого 1998 року.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила поновити строк звернення до адміністративного суду.

Верховний Суд ухвалою від 22 грудня 2025 року визнав неповажними підстави пропуску ОСОБА_2 строку звернення до суду з позовом; позовну заяву залишив без руху та надав позивачці десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом подачі до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням інших об`єктивних і поважних причин для його поновлення з відповідними обґрунтуваннями та доказами.

На виконання вимог зазначеної ухвали ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала заяву про усунення недоліків позовної заяви шляхом її подання у новій редакції.

У позовній заяві (у новій редакції) ОСОБА_1 , заявляючи клопотання про поновлення строку звернення до суду, повторно наголосила на тому, що про порушення своїх прав дізналась 15 грудня 2025 року, після ознайомлення з постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2025 року у справі №990/139/25 у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Зокрема, з указаного судового рішення їй стало відомо, що методика ВРП для обчислення суддівського стажу, що дає право на відставку (саме щодо суддів, які здобували вищу юридичну освіту заочно - з дня набуття такої освіти), є неправомірною. Саме тоді, за словами ОСОБА_1 , вона усвідомила, що рішення ВРП від 11 березня 2025 року № 475/0/15-25 у частині обчислення суддівського стажу порушує її право на отримання належного довічного грошового утримання.

ОСОБА_1 підкреслює, що незважаючи на те, що про прийняття рішення ВРП від 11 березня 2025 року № 475/0/15-25 їй стало відомо в день його прийняття, проте про порушення права на отримання належного довічного грошового утримання вона дізналась 15 грудня 2025 року, саме з постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2025 року у справі №990/139/25. Позовна заява подана до Верховного Суду 18 грудня 2025 року, тобто на третій день від указаної дати, що, на думку позивачки, свідчить про те, що у її поведінці не було небажання дізнатися про порушення свого права та байдужості до такого порушення. З огляду на це позивачка просить поновити строк звернення до суду.

Також позивачкою подано клопотання про витребування доказів у ВРП, а саме: інформацію про кількість ухвалених за 2017- 2025 роки рішень, якими до стажу суддів, які здобували вищу юридичну освіту заочно, не включено період роботи до дня набуття такої освіти, та витребувати такі рішення, а також витребувати аналогічну інформацію за часи діяльності Вищої ради юстиції (з 1998 по 2017 роки). ОСОБА_1 уважає, що такі відомості мають важливе значення для підтвердження її доводів щодо поважності підстав пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до частини восьмої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) питання про відкриття провадження в адміністративній справі суддя вирішує протягом п`яти днів з дня надходження до адміністративного суду позовної заяви, заяви про усунення недоліків позовної заяви у разі залишення позовної заяви без руху, або отримання судом у порядку, визначеному частинами третьою - шостою цієї статті, інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді-доповідача Соколова В. М. (у період з 30 грудня 2025 року по 02 січня 2026 року, а також суддів Мельник-Томенко Ж. М. (у період з 06 по 19 січня 2026 року) та Кашпур О. В. (у період з 12 по 23 січня 2026 року), які перебувають у складі колегії суддів, питання про відкриття провадження в адміністративній справі вирішується у перший робочий день виходу суддів із відпустки.

Оцінивши наведені позивачкою аргументи щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів уважає їх неповажними з огляду на наступне.

Стаття 55 Конституції України гарантує право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Так, частина п`ята цієї статті Кодексу встановлює строк звернення до суду в один місяць у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою про вирішення цього спору і захист своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, є встановленим законом процесуальним строком, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Норми процесуального закону не містять визначення поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Водночас поважними є такі причини пропуску процесуального строку, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами.

Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними установлених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду для вирішення спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях наголошував на тому, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998 -VIII, с. 3255, § 45, Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

У справі «Ustimenko v. Ukraine» (рішення від 29 жовтня 2015 року, заява №32053/13) ЄСПЛ зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Необхідно зауважити, що в ухвалі від 22 грудня 2025 року позивачці вже було роз`яснено, що усталеною є позиція Верховного Суду, в тому числі і Великої Палати, про те, що поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Суд зазначив, що пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав у цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

В контексті питання обґрунтованості наведених ОСОБА_1 підстав пропуску строку звернення до суду доречно відмітити, що вони не відрізняються від тих, яким Суд уже надав оцінку та визнав неповажними в ухвалі від 22 грудня 2025 року. Зокрема, позивачка повторює, що порушення свого права спірним рішенням ВРП від 11 березня 2025 року № 475/0/15-25 у частині обчислення стажу роботи на посаді судді вона усвідомила після ознайомлення з постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2025 року у справі № 990/139/25, де встановлено неправомірність застосованої ВРП методики для обчислення суддівського стажу, що дає право на відставку (саме щодо суддів, які здобували вищу юридичну освіту заочно - з дня набуття такої освіти).

Разом із тим Суд ураховує, що згідно з тлумаченням, яке застосовує Велика Палата Верховного Суду в її судовій практиці, порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №9901/141/20, від 09 лютого 2022 року у справі №9901/473/21, від 27 липня 2023 року в справі №990/154/22, від 14 листопада 2024 року в справі №990/241/24 та ін.).

У постанові від 26 жовтня 2023 року №990/139/23 Велика Палата Верховного Суду вказала, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, то строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

У цьому ж судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі, якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

У випадку, що розглядається, предметом оскарження є рішення ВРП від 11 березня 2025 року № 475/0/15-25 (в частині) та саме із прийняттям цього рішення позивачка пов`язує настання для себе негативних наслідків.

За словами позивачки, про вказане рішення ВРП вона знала з моменту його прийняття, а отже, починаючи з 11 березня 2025 року остання мала можливість з`ясувати, чи порушує це рішення відповідача її права та законні інтереси. Об`єктивних перешкод для цього позивачка не навела.

Обставини, за яких ОСОБА_1 спочатку (протягом семи місяців) не сприймала оспорюване нею рішення ВРП таким, що порушує її право на отримання належного довічного грошового утримання, проте згодом, у зв`язку із формуванням Великою Палатою Верховного Суду висновків у певній судовій справі (яка на думку позивачки є подібною за спірними правовідносинами), змінила своє ставлення до цього рішення ВРП та почала вчиняти дії з метою його оскарження, подавши цей позов, свідчать про суто суб`єктивний (зміна ставлення) характер підстав пропуску строку звернення до суду. Втім, це жодним чином не доводить існування об`єктивних перешкод чи обставин непереборної сили, що дійсно ускладнювали чи унеможливлювали звернення позивачки до суду в межах установленого процесуальним законом строку.

Суд наголошує, що зміна особистого суб`єктивного позивачки до рішення ВРП в оскаржуваній частині та її сприйняття спірних правовідносин (із законних на незаконні), не може впливати на перебіг строку звернення до суду, як і вважатися поважною підставою його пропуску.

Обґрунтування пропуску строку звернення до суду причинами, не пов`язаними з наявністю об`єктивних перешкод для своєчасного вчинення процесуальної дії, не можуть бути визнані обґрунтованими підставами для його поновлення.

До того ж, початок відліку строку звернення до суду пов`язується з моментом, коли позивач дізнався або мав дізнатися про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів, а не з моментом, коли позивач усвідомив, що відповідне рішення порушує його права.

Посилання ОСОБА_1 на положення Конвенції і практику ЄСПЛ не підтверджують наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду.

Подібний правовий підхід щодо оцінки поважності підстав пропуску строку звернення до суду з позовом щодо оскарження актів індивідуальної дії та поведінки заявника під час ініціювання такого судового розгляду наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі №990/328/25.

Ураховуючи зазначене, Суд уважає, що у заяві про поновлення строку звернення до суду, яка міститься в уточненій позовній заяві, ОСОБА_1 не вказала, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили її звернення до суду в установлений процесуальним законодавством строк. Позивачкою не наведено змістовних і вагомих доводів, які б указували на неможливість вчасно реалізувати свої процесуальні права, як і не доведено, що можливість вчасного подання позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від її волевиявлення.

Сторони зобов`язані вживати всіх можливих заходів для реалізації своїх прав у межах встановлених процесуальних строків. Навіть у складних життєвих обставинах, пов`язаних зі станом здоров`я чи зовнішніми факторами, не усувається обов`язок особи діяти розумно та обачно. Відсутність доказів вжиття таких заходів свідчить не про об`єктивну неможливість звернення до суду, а про недбалість у реалізації процесуального права, що виключає визнання причин пропуску строку поважними.

Подібний підхід висловлений Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22.

Клопотання позивачки про витребування доказів Суд уважає необґрунтованим, оскільки інформація, яку позивачка просить витребувати у ВРП не має жодного юридичного змісту при вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, адже не змінює початок відліку місячного строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, протягом якого позивачка мала право звернутися до суду із заявленими позовними вимогами.

Узагальнюючи наведене Суд констатує, що як у первісному клопотанні про поновлення пропущеного строку звернення до суду, так і в клопотанні, що міститься в уточненій позовній заяві, яка подана позивачкою як усунення недоліків на виконання вимог ухвали Суду від 22 грудня 2025 року, не вказано обставин непереборного і об`єктивного характеру, що перешкодили ОСОБА_1 дізнатися про порушення своїх прав, та існування яких значною мірою утруднило або ж унеможливило реалізацію права на їх судовий захист у межах встановленого для цього строку звернення до суду.

Фактично позивачка, усуваючи недоліки позовної заяви, повторила ті ж мотиви, яким уже було надано оцінку та які Суд визнав неповажними. Інших підстав пропуску строку, як це вимагалося в ухвалі від 22 грудня 2025 року про залишення позову без руху, позивачка не навела.

Сукупний аналіз зазначених позивачкою доводів і з`ясованих Судом обставин не дають підстав для поновлення строку звернення до суду конкретно у цій справі.

Відповідно до частин першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Оскільки наведені позивачкою підстави пропуску строку звернення до суду є неповажними, Суд уважає, що в задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду необхідно відмовити.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З уваги на вказане Суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає поверненню.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 256, 295 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до Вищої ради правосуддя про визнання рішення протиправними та його скасування, зобов`язання вчинити певні дії.

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з позовом до Вищої ради правосуддя про визнання рішення протиправними та його скасування, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання рішення протиправними та його скасування, зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачці.

Роз`яснити, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя-доповідач В. М. Соколов

Судді В. Е. Мацедонська

А. Г. Загороднюк

Ж. М. Мельник-Томенко

О. В. Кашпур