Справа № 420/43058/25
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

26 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши клопотання представника військової частини НОМЕР_1 про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд :

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 59 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум..

Ухвалою судді від 05.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

22.01.2026 до суду від представника військової частини НОМЕР_1 надійшло клопотання про залишення без розгляду адміністративного позову, в обґрунтування якого зазначено, що військовослужбовець ОСОБА_1 перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 та Позивача виключено зі списків особового складу частини з 21.07.2024. В той же день Позивачу було надано витяг із наказу про виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 від 21.07.2024 № 208, про що здійснено запис у військовому квитку Позивача серії НОМЕР_2 від 19 червня 2023 року. Після виключення 21.07.2024 року ОСОБА_1 зі списків Військової частини НОМЕР_1 Позивачу було видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.07.2024 № 208, що додається Позивачем до позовної заяви разом копією запису у військовому квитку Позивача, та здійснено повний розрахунок при звільненні з військової служби. Пізніше, майже через рік після звільнення, Позивач звернувся до адвоката за правовою допомогою з метою перевірки правильності здійсненого розрахунку при звільненні. На адвокатський запит від 25.06.2025 № НВ/811491/00 Військовою частиною НОМЕР_1 надано Позивачу лист-відповідь від 16 вересня 2025 року № 1634/ФЕС/4680, а також Довідку про розміри грошового забезпечення від 16 вересня 2025 року № 1634/ФЕС/4679 солдату ОСОБА_1 за період з 16.08.2023 по 21.07.2024 (в розрізі місяців з розбивкою по кожному виду грошового забезпечення, утриманнях, які проводилися, а також те, що перераховувалося на картковий рахунок) із зазначенням усіх складових грошового забезпечення, тарифного розряду та тарифного коефіцієнту посадового окладу, окладу за військовим званням, сум виплаченої грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, додаткової винагороди, суми грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток, одноразової грошової допомоги при звільненні. Про факт отримання зазначених листа-відповіді від 16 вересня 2025 року № 1634/ФЕС/4680, до якої долучено довідку про грошове забезпечення зазначає в представник Позивача в тексті позовної заяви на першій сторінці. Виходячи з цього, згідно норми ч.2 ст.233 КЗпП саме дата видачі Довідки про розміри грошового забезпечення від 16 вересня 2025 року № 1634/ФЕС/4679 є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду. Отже, Позивач мав звернутися до суду із відповідними позовними вимогами про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні 21.07.2024 року з Військової частини НОМЕР_1 у тримісячний строк з 16.09.2025 до 16.12.2025 включно.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання у зв`язку з наступним.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Наведене свідчить, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову варто обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Варто зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23, розглядаючи питання щодо застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України, виклала також й правову позицію щодо застосування трудового законодавства, яке містить певні обмеження щодо строків звернення працівників, у тому числі й колишніх, до суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Крім того, правовий висновок про необхідність застосування тримісячного строку для звернення колишнього працівника до суду викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) та від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21). Верховний Суд України свого часу також дотримувався цього принципу, про що зазначав у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц.

Варто зауважити, що така правова позиція не суперечить висновку Конституційного Суду України у Рішенні № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року, яким частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Так, Конституційний Суд України виходив з того, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.

Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.

Наведене свідчить, що Конституційний Суд України розмежував:

тримісячний строк для звернення звільненого працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат;

тримісячний строк для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Останній передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, приписи якої Конституційний Суд України визнав неконституційними.

За обставин даної справи, про факт отримання зазначених листа-відповіді від 16 вересня 2025 року № 1634/ФЕС/4680, до якої долучено довідку про грошове забезпечення зазначає в представник позивача в тексті позовної заяви на першій сторінці. Виходячи з цього, згідно норми ч.2 ст.233 КЗпП саме дата отримання довідки про розміри грошового забезпечення від 16 вересня 2025 року № 1634/ФЕС/4679 є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.

Позивач мав звернутися до суду із відповідними позовними вимогами про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні 21.07.2024 з Військової частини НОМЕР_1 у тримісячний строк з 17.09.2025 (який сплинув 17.12.2025), і фактично звернувся 01.12.2025 (позов здано на пошту (трекінг поштового відправлення 140).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з ч. 2 ст. 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Таким чином, представником відповідача порушено процесуальне питання, яке вже було вирішено у встановлений КАС України спосіб, зокрема суд при вирішенні питання про відкриття провадження по справі дійшов висновку про дотримання позивачем строку на звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України. При цьому, відповідачем не наведено жодної нової обставини, яка б свідчила про необхідність перегляду питання щодо поважності причин пропуску позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, і судом таких нових обставин не встановлено.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про необґрунтованість клопотання представника Міністерства оборони України та відсутність підстав для його задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 122, 123 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

В задоволенні клопотання представника військової частини НОМЕР_1 про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк