Справа № 160/36079/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін

та залишення позовної заяви без розгляду

26 січня 2026 рокуСправа № 160/36079/25

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження клопотання та заяву представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Мірошниченка Ярослава Валерійовича про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

19.12.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ), щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення з 2022-2024 включно, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) 11.03.2022 по 23.02.2023 та з 05.04.2023 по 18.12.2024 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, грошову допомогу на оздоровлення за період військової служби у військовій частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (на 01.01.2022 рік, 01.01.2023 рік, 01.01.2024 рік) (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького складу та деяких інших осіб, з урахуванням виплачених сум.

Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач, в період з 12.03.2022 проходив військову службу, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 центрального оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України від 18.12.2024 №408 виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. Позивачем у грудні 2025 отримано довідки від військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 02.12.2025 №598 про грошове забезпечення позивача за період з 11.03.2022 року по 23.02.2023 та №599 про грошове забезпечення позивача за період з 05.04.2023 року по 18.12.2024 року. На думку позивача, з таких довідок убачається, що грошове забезпечення за період військової служби позивача нараховувалося не вірно, а саме у спірний період відповідач виплачував позивачу грошове забезпечення (посадовий оклад) шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року (1762,00 грн.), на відповідний тарифний коефіцієнт (1,6), що в свою чергу є порушенням норм діючого законодавства. Окрім того, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 центрального оперативного-територіального об`єднання національної гвардії України (по строковій частині) №408 від 18.12.2024 не вбачається про здійснення військовою частиною перерахунку грошового забезпечення позивача. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2025 року, зазначена вище справа була розподілена та 22.12.2025 року передана судді Пруднику С.В.

24.12.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.

03.01.2026 року від представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача зазначає, саме Постанова № 704 встановлює тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу, осіб рядового і начальницького складу, а Постанова №103 є нормативно-правовим документом, який (у т.ч.) спрямований на внесення змін до Постанови №704 та не може самостійно встановлювати вищезазначені тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів. Проте після видання Постанови №103 від 21.02.2018 - Постанову №704 було змінено та викладено її п. 4 з урахуванням змін Постанови №103. В подальшому Шостим апеляційним адміністративним судом було винесено Постанову у справі № 826/6453/18 від 29.01.2020, після чого Верховним Судом було винесено Постанову у справі № 826/6453/18 від 20.10.2022. Проте відповідно даних постанов суду в п. 4 Постанови КМУ 704 жодних змін не вносилось та у новій редакції не видавалось. Наступні зміни до п. 4 постанови КМУ 704 відбулись відповідно постанови КМУ від 12 травня 2023 р. № 481, якою внесені зміни до пункту 4 постанови КМУ 704 та викладено даний пункт в новій редакції, знову ж таки без урахування постанов Шостого апеляційного та Верховного суду у справі №826/6453/18 та більше того за своїм змістом вже не стосувався означених постанов суду та відповідно не можуть стосуватись виплат позивача в період з 12.05.2023. Отже, на даний час, не внесено жодних змін до п. 4 Постанови КМУ 704, з урахуванням Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду №826/6453/18 від 29.01.2020 та Постанови Верховного Суду № 826/6453/18 від 20.10.2022, що у свою чергу не дає відповідачу можливості застосовувати прожитковий мінімум встановлений на 01 січня календарного року для здійснення нарахування та виплати позивачу, ігноруючи вимоги п. 4 постанови КМУ 704 (або ж по-іншому трактувати даний пункт). Таким чином, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, за період з 29.01.2020 по 01.03.2023 року є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а з 12.05.2023 року - виходячи з розміру 1762 гривні. На переконання представника відповідача, пункт 4 Постанови № 704 містить цілісну норму та визначає єдиний алгоритм обрахування грошового забезпечення, тому вибіркове застосування змісту цього пункту щодо визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом лише множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на 1 січня відповідного календарного року суперечить законодавству. Представник відповідача стверджує, що на момент виникнення спірних правовідносин п.4 постанови КМ України № 704 від 30.08.2017р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року». Отже, враховуючи те, що Додатки 1 і 14 до Постанови № 704 затверджені 30.08.2017, а пункт 4 цієї ж Постанови змінено 21.02.2018 Постановою №103, то пріоритетним в цьому випадку є положення саме пункту 4 Постанови № 704. Отже, відповідач діяв правомірно. Позивач був достеменно обізнаний в день виключення зі списків, а саме 18.12.2024 про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення під час проходження військової служби в військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Також, особова справа позивача на даний час знаходиться за останнім місцем проходження військової службу позивача. Тому, в даному випадку відсутні підстави для визнання дій відповідача протиправними, оскільки відповідач у своїх діях керувався вимогами чинного законодавства та виконав їх в повному обсязі.

Також, у поданому до суду відзиві на позовну заяву, представником відповідача заявлене клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, яке вмотивоване тим, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Представник Відповідача в судовому засіданні особисто має намір довести свої доводи, міркування та заперечення проти позовних вимог.

Окрім того, 03.01.2026 року від представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 до суду надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду. Аргументи даної заяви зводяться до того, що позивач дійсно проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України з 12.03.2022 по 18.12.2024. Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що ним від військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 02.12.2025 було отримано довідки № 598 та 599 про його грошове забезпечення за період проходження служби з 11.03.2022 по 23.02.2023 та з 05.04.2023 по 18.12.2024 та на думку позивача саме з моменту отримання вказаних вище довідок почався перебіг строку для подання адміністративного позову про перерахунок грошового забезпечення за періоди з 11.03.2022 по 23.02.2023 та з 05.04.2023 по 18.12.2024 тобто коли позивач набув на його думку достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплаченої йому сум, а саме з 02.12.2025. Однак, у постанові Верховного Суду від 21.03.2025 по справі № 460/21394/23 міститься висновок, що правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням ст. 233 КЗпП України (у попередній редакції), а у період з 19.07.2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»). У даному правовому висновку Верховного Суду зазначено, що позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, шляхом вручення останньому грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні). Дослідивши подану заяву, суд дійшов висновку про неповажність заявлених причин пропуску строку. Оскільки за позицією Верховного Суду саме з дати вручення грошового атестата обчислюється тримісячний строк звернення до суду у цій категорії справ (щодо періоду після 19.07.2022 року), вказані обставини впливають на дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом щодо періоду з 19.07.2022 по 20.05.2023 року. Пунктом 1. розділу ХХХІІІ «Грошовий атестат» Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 № 200, Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 р. за № 405/31857 (надалі Інструкція) передбачено, що зарахування на грошове забезпечення осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби) проводиться на основі грошового атестата (додаток 2) та наказу командира військової частини (начальника установи). Пунктом 2 Інструкції передбачено, що грошовий атестат видається в усіх випадках переміщення по службі з однієї військової частини до іншої, у тому числі у разі направлення до навчальних закладів на навчання, направлення для подальшого проходження служби до інших військових формувань, утворених відповідно до чинного законодавства України, та правоохоронних органів, а також у разі відрядження до державних органів із залишенням на військовій службі, у разі звільнення в запас або відставку з призначенням пенсії. Отже, можливо дійти висновку, що позивач був достеменно обізнаний в день виключення зі списків, а саме 18.12.2024 про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення під час проходження військової служби в військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Також, особова справа позивача на даний час знаходиться за останнім місцем проходження військової службу позивача. Тому, в даному випадку позивачем суттєво порушено строки звернення до адміністративного суду.

В період з 29.12.2025 року по 16.01.2026 року суддя Прудник С.В. перебував у щорічній основній відпустці, а в період з 19.01.2026 року по 23.01.2026 року суддя Прудник С.В. перебував на лікарняному.

Розглядаючи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та залишення позовної заяви без розгляду, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За приписами ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Тож, відповідно до ч. 6 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Аксен проти Німеччини", заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі "Варела Ассаліно проти Португалії", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

ЄСПЛ вказав на те, що відмову в проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

В даному випадку кожен з учасників справи може користуватися своїми процесуальними правами та обов`язками, визначеними ст. 44 КАС України із урахуванням норм, передбачених главою 10 "Розгляд справ за правилами спрощеного позовного провадження" КАС України.

Представник відповідача не навів обґрунтованих підстав того, що справа не може бути розглянута без попереднього усного заслуховування пояснень сторін щодо суті спору.

Бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.

Проаналізувавши матеріали позовної заяви, беручи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, суд не вбачає необхідності надання пояснень представниками сторін у зазначеній справі, а тому дійшов висновку, що підстави для її розгляду за участю сторін відсутні. У зв`язку з чим відсутні і підстави для задоволення клопотання представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Щодо заяви про залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.

Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно з якою працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до нової редакції статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Так, спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу грошового забезпечення за період проходження військової служби з 11.03.2022 по 23.02.2023 та з 05.04.2023 по 18.12.2024, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (грошової допомоги для оздоровлення, компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії) за вказаний період.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Так, частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Разом із цим, другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Зокрема, правила застосування частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України були предметом розгляду Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.

У цій постанові, серед іншого, Судова палата сформувала підхід до застосування частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та вказала, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

У постанові від 19.11.2025 у справі № 420/27284/24 Судовою палатою досліджувалося питання щодо поширення приписів статті 233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосується строку звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, на правовідносини, пов`язані з недотриманням законодавства про оплату праці, які виникли після 19.07.2022.

Так, Судова палата дійшла висновку про поширення приписів статті 233 Кодексу законів про працю України в частині строку звернення до суду осіб, які проходять публічну службу, у зв`язку з порушенням законодавства про оплату праці.

У постанові від 19.11.2025 у справі № 420/27284/24 Судова палата вказала, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України містить загальне правило про те, що тримісячний строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України конкретизує це правило, зокрема, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. У цьому випадку тримісячний строк звернення до суду обчислюється з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Судова палата виснувала, що тримісячний строк звернення до суду осіб, що перебувають на публічній службі має обчислюватися за загальним правилом, яке закріплено у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України, з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, у разі порушення законодавства про оплату праці тримісячний строк звернення до суду осіб, які перебувають на публічній службі, має обчислюватися з дня, коли позивач (публічний службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Натомість тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати при звільненні необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем у грудні 2025 отримано довідки від військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 02.12.2025 №598 про грошове забезпечення позивача за період з 11.03.2022 року по 23.02.2023 та №599 про грошове забезпечення позивача за період з 05.04.2023 року по 18.12.2024 року.

Тобто, саме з цих довідок позивач дізнався про те, що при розрахунку його грошового забезпечення відповідачем було використано прожитковий мінімум для працездатних встановленого осіб встановлений законом на 01 січня 2018 року у розмірі 1762,00 грн.

Так, з 02.12.2025 у позивача розпочався тримісячний строк звернення до суду з цим позовом.

Позивач звернувся до суду з цим позовом 19.12.2025, тобто в межах тримісячного строку звернення до суду з цим позовом.

За таких обставин, висновки представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом є помилковими.

Відтак, у задоволенні заяви представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 122, 123, 240, 248, 256, 257, 260, 262, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовити повністю.

У задоволенні заяви представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду відмовити повністю.

Копію ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд апеляційної інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.

Суддя С. В. Прудник