Справа № 420/24438/25
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, секретаря Наталії ПЕРЕБИЙНІС, за участю представника позивача Кристини РЕУ, представника відповідача Валерія ІЩЕНКО,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Громадської організації «РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 «СУХИЙ ЛИМАН» до Таїрівської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання протиправними та нечинними рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 17.07.2025 надійшла позовна заява Громадської організації "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" до Таїрівської селищної ради Одеського району Одеської області, в якій позивач просить суд визнати протиправними та нечинними

- рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області 12 сесії, VII скликання № 195-VII від 11 липня 2019 року "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2020 рік",

- рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області 26 сесії, VII скликання № 477-VII від 03 липня 2020 року Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю) на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області на 2021 рік",

- рішення Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області 10 сесія VIII скликання №177-VIII від 30 червня 2021 р "Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю) на території Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області,

- рішення Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області 29 сесії VIII скликання №619-VIII від 11 липня 2023 року Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю) на території Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, з 2001 року Громадська організація "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" має на праві постійного користування земельну ділянку у розмірі 3,962 га, кадастровий номер :01:003:3914 з цільовим призначенням 10.08. Для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, категорія земель - землі водного фонду, вид використання - для зберігання плаваючих засобів та обслуговування будівель рибаків - любителів. 26.02.2021 Громадська організація "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" є неприбутковою та утримується за рахунок внесків її членів. Станом на 31.03.2025 у позивача відсутня заборгованість із земельного податку з юридичних осіб. Листом Вих. №313 від 17.03.2025 голови Таїровської селищної ради позивача було повідомлено про необхідність перерахування податкових зобов`язань за ставками 10 та 12 відсотків від нормативно-грошової оцінки з посиланням на те, що такі ставки встановлено рішеннями Таїровської селищної ради Одеського (раніше-Овідіопольського) району Одеської області № 195-VІІ від 11.07.2019 "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2020 рік"; № 477-VІІ від 03 липня 2020 року "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2021 рік"; №177-VІІІ від 30 червня 2021 р "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2022 рік"; №619-VІІІ від 11 липня 2023 року "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2024 рік". Вважає вказані рішення Таїровської селищної ради протиправними та такими що підлягають визнанню нечинними, позивач не є суб`єктом господарської діяльності.

Оспорювані рішення ради передбачають критерії розмежування ставок податку за земельні ділянки для юридичних осіб для юридичних осіб (крім державної та комунальної форми власності); для юридичних осіб державної та комунальної форми власності; для фізичних осіб. Рішення Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про встановлення плати за землю не є збалансованими та містять дискримінацію щодо встановлення розміру ставки для юридичних осіб комунальної та державної форми власності перед приватними та колективними, надаючи першим невиправдану перевагу. В той час, як для юридичних осіб комунальної та державної форми власності встановлена ставка в 1%, для інших юридичних осіб та фізичних осіб вона складає 10% від нормативно грошової оцінки.

Відповідачем, як органом місцевого самоврядування, не здійснено належного аналізу впливу регуляторного акту на учасників податкових відносин, не враховано, що неприбуткові організації не можуть за своєю правовою природою нести такий же тягар з оподаткування, що і комерційні організації, які отримують прибуток та можуть закласти у вартість товару або послуги видатки на сплату податків. Крім того не враховано мету діяльності організації та цільове призначення землі- культурно-оздоровчі потреби, рекреаційні, спортивні і туристичні цілі. Тобто така мета використання несе суспільно корисну мету-оздоровлення населення. Також не було враховано соціально-вразливий статус членів організації (пенсіонери та особи з інвалідністю). Вказані факти свідчать що належна оцінка впливу рішення на суспільні відносини не проводилось.

Позивач вказує, що проекти рішень не були оприлюднені належним чином на сайті селищної ради. Не опублікування проектів рішень призвело до обмеження права громадян, в тому числі представників громадської організації подати свої зауваження, обгрунтування та розрахунки.

Позивач зазначає, що оспорювані рішення прийняті на підставі Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", відповідно до ст.9 якого , кожен проект регуляторного акту оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань. Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п`яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта. Строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу. Регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу;проект регуляторного акта не був оприлюднений.

Ухвалою судді від 29.08.2025 відкрито провадження у адміністративній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 07.10.2025 об 15 год. 00 хв.

07.10.2025 від представника відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області вважає позовні вимоги необґрунтованими та у задоволенні позову має бути відмовлено. Висновок позивача, що встановлена відповідачем у спірних рішеннях ставка носить дискримінаційний характер, тому що органом місцевого самоврядування не встановлено підвищеної ставки щодо всіх постійних землекористувачів, а лише для певних категорій цих користувачів, які не є суб`єктами господарювання та не отримують прибутку є хибним, оскільки позивач у даній справі - Громадська організація "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" є суб`єктом господарювання, що здійснює некомерційну господарську діяльність.

Пунктом 274.2 статті 274 ПК України ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форм власності). Пункт 274.2 статті 274 ПК України кореспондується з підпунктом 2 пункту 4.1 розділу 4 додатку 1 до рішення Таїровської селищної ради № 619-VIII від 11 липня 2023 року та з підпунктом 2 пункту 5.1 розділу 5 Додатку 1 до рішення Таїровської селищної ради №177-VIII від 30.06.2021 року, Додатку №1 до рішення сесії Таїровської селищної ради №195-VIII від 11 липня 2019 року, Додатку 1 до рішення Таїровської селищної ради №477 від 03.07.2020 року. Встановлена ставка земельного податку для земель водного фонду із видом цільового призначення 10.08. "Для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей у розмірі 12% та 10% для юридичних осіб за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема, вимогам Податкового кодексу України і не містить ознак дискримінаційного характеру. Радою не була встановлена максимально допустима ставка земельного податку у розмірі 12%, а тому висновок про дискримінаційність оскаржуваних рішень є необґрунтованим.

У відзиві вказано, що згідно імперативних норм податкового законодавства, Таїровська селищна рада не має повноважень щодо встановлення індивідуальних пільгових ставок місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб, про що фактично зазначає позивач у даній справі.

Так, у відповідності до вимог ст.9, ст.13, ст.14 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" Таїровська селищна рада оприлюднила проекти регуляторних актів та відповідних аналізів регуляторного впливу проектів регуляторних актів на офіційному сайті громади, зокрема, звіти відстеження результативності регуляторних актів , аналізи регуляторного впливу проекту регуляторного акту Таїровської селищної ради "Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю) на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області , повідомлення про оприлюднення проектів регуляторних актів Таїровської селищної ради , проектів рішень про податок на землю, Плани діяльності Таїровської селищної ради з підготовки проектів регуляторних актів .

Відповідач вказує, що підпункт 12.3.8. пункту 12.3 статті 12 ПК України передбачає, що на період дії воєнного чи надзвичайного стану сільські, селищні, міські ради мають право приймати рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів та податкових пільг із сплати місцевих податків та/або зборів без застосування процедур, передбачених Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". У разі введення воєнного чи надзвичайного стану в окремих місцевостях України положення цього підпункту поширюється виключно на представницькі органи територіальних громад відповідних адміністративно- територіальних одиниць, на території яких введено воєнний чи надзвичайний стан.

Таким чином, Таїровською селищною радою вжито заходів щодо оприлюднення проекту регуляторного акту та врахування думки жителів громади щодо нього, і разом з тим, відповідно до пп. 12.3.8. п. 12.3 ст. 12 ПК України відповідач мав, і станом на теперішній час, має право приймати відповідні рішення про встановлення земельного податку без застосування процедур, передбачених Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності"

Відповідач вважає висновок позивача, що органом місцевого самоврядування порушено не тільки принципи збалансованості та рівності під час прийняття рішення, а й саму процедуру прийняття рішення - є хибним і спростовується наведеними вище обставинами та положеннями податкового законодавства та стверджуючи про порушення процедури прийняття рішення, Громадська організація не зазначає, яким саме чином такі порушення порушують права та законні інтереси позивача.

Відповідач звертає увагу на те, що щоріче прийняття рішень про встановлення ставок земельного податку рішеннями ради автоматично скасовує раніше прийняте попереднє рішення про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку. Таким чином, оскарження спірних рішень про встановлення земельного податку на 2020, 2021, 2022, 2024 року, які втратили чинність, суперечить приписам частини 3 статті 264 КАС України.

В судове засідання 07.10.2025 представники сторін не прибули. Підготовче засідання було відкладено на 28.10.2025, проведено за участю представників сторін, в подальшому відкладено на 25.11.2025.

25.11.2025 до суду позивачем надана відповідь на відзив.

25.11.2025 відповідач подав клопотання про залучення доказів, розгляд справи відкладено на 15.01.2026.

13.01.2026 надійшло клопотання відповідача на заміну відповідача на Таїрівську селищну раду у зв`язку з перейменуванням.

Ухвалою суду від 15.01.2026, яка постановлена на місці та занесена до протоколу судового засідання, судом замінено найменування відповідача на Таїрівську селищну раду, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування інформації від Державної регуляторної служби, закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

У судовому засіданні 15.01.2026 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзив, пояснень, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.

Громадська організація "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" створена та функціонує з 21.12.1999.

Відповідно до п.1.3 Статуту Громадської організації "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" (Далі-Статут), організація має статус юридичної особи, є неприбутковою та непідприємницькою, основною метою якої не є одержання прибутку. Відповідно до п.2.1 Статуту, основною метою діяльності організації є об`єднання зусиль її членів для задоволення та захисту соціальних, економічних та інших спільних інтересів, забезпечення роботи причалу-бази стоянки маломірних суден. Відповідно до п.3.1 Статуту, членами організації можуть бути громадяни України та інших держав, які досягли 18 років, визнають Статут Організації, правила внутрішнього розпорядку та рішення загальних зборів або правління, мають відкритий на причалі №121 особовий рахунок, плавзасоби та курені (приміщення для знаходження інвентарю та відпочинку).

На підставі рішення 18 сесії XXIII скл. Таїровської селищної Ради народних депутатів від 6 квітня 2001 року №20 Громадській організації "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" був виданий Державний акт II-ОД №001643 від 10.07.2001 на право постійного користування землею, земельної ділянки у розмірі 3,962 га, землю надано у постійне користування для зберігання плаваючих засобів та обслуговування будівель рибаків-любителів

На підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості, 27.11.2014 громадською організацією "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" було сформовано та зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:3914 з цільовим призначенням 10.08 Для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, категорія земель - землі водного фонду, вид використання -для зберігання плаваючих засобів та обслуговування будівель рибаків любителів.

26.02.2021 громадською організацією "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" було зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою площею 3,9618, кадастровий номер :01:003:3914 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Громадська організація "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" сплачувала земельний податок в розмірі 1 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Рішенням Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області 12 сесії VІІ скликання № 195-VІІ від 11 липня 2019 року "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2020 рік" затверджені Положення про податок на майно, в частині плати за землю, установлено з 01.01.2022 ставки земельного податку (додаток 2 до рішення) та пільги для фізичних та юридичних осіб (додаток 3). Зокрема, установлено з 01.01.2020 ставки земельного податку та пільги для фізичних та юридичних осіб. Даним рішенням встановлено: 1) ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки; для земель загального користування не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки; 2) ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної власності);…

Рішенням Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області 26 сесія VІІ скликання № 477- VІІ від 03 липня 2020 року "Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю) на території Таїровської селищної ради на 2021 рік", яким затверджено Положення про податок на майно, в частині плати за землю на 2021 рік, з 01.01.2021 установлені ставки земельного податку (додаток2), пільги для фізичних та юридичних осіб (додаток 3).

Рішенням Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області 10 сесії VІІІ скликання №177-УІІІ від 30 червня 2021 р. "Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю) на території Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області було затверджено Положення про податок на майно, в частині плати за землю , установлено з 01.01.2022 ставки земельного податку та пільги для фізичних та юридичних осіб.

Рішенням Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області 29 сесія VІІІ скликання №619- VІІІ від 11 липня 2023 року "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2024 рік" встановлені з 01.01.2024 на території селищної ради податок на землю, ставки земельного податку та пільги для фізичних та юридичних осіб з 01.01.2024.

Рішеннями ради на 2022- 2024 роки встановлено ставку податку за земельні ділянки для юридичних осіб (землекористувачі, які мають в постійному користуванні земельні ділянки, але не можуть мати їх на такому праві відповідно до ст.92 Земельного кодексу України) - 10%, в тому числі щодо земельних ділянок з цільовим призначенням 10.08 Для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей.

Листом голови Таїровської селищної ради (вих. №313 від 17.03.2025) громадську організацію "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН" було повідомлено про необхідність перерахування податкових зобов`язань за ставками 10 та 12 відсотків від нормативно-грошової оцінки. Вказаний лист обґрунтований в тому числі тим, що такі ставки встановлено рішеннями Таїровської селищної ради Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області: № 195-УІІ від 11 липня 2019 року "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2020 рік"; № 477-ІІ від 03 липня 2020 року "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2021 рік"; №177-УШ від 30 червня 2021 р. "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2022 рік"; №619-Ш від 11 липня 2023 року "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровської селищної ради на 2024 рік".

З вказаними рішеннями позивач не погоджується, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з таких приписів законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічна правова норма щодо органів місцевого самоврядування закріплена у статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Як зазначено Конституційним Судом України у рішенні від 01.04.2010 (справа №1-6/2010) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Так, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Згідно з ч.1, 4 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Порядок формування та організація діяльності рад визначаються Конституцією України, цим та іншими законами, а також статутами територіальних громад.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 24 частини 1 статті 26 вказаного Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, щодо встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Частиною 1 статті 59 вказаного Закону визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Частиною 12 цієї ж статті передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

За змістом статті 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Податковий Кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Положеннями пп. 3.1 ст. 3 Податкового Кодексу України визначено, що податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до статті 8 Податкового Кодексу України, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

В підпункті 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового Кодексу України визначено, що податок на майно належить до місцевих податків.

транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі (п.10.2-1 ст.10 Податкового Кодексу України).

Отже, безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і податку на землю, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Так, відповідно до статті 10.3 Податкового Кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

Згідно з пп. 12.3.1-12.3.5 п. 12.3 статті 12 Податкового Кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

У разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 Податкового Кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Згідно з пп. 12.3.7 п. 12.3 ст. 12 Податкового Кодексу України, не дозволяється сільським, селищним, міським радам встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів.

Дія абзацу першого цього підпункту не поширюється на прийняття сільськими, селищними, міськими радами, військовими адміністраціями та військово-цивільними адміністраціями рішень про встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів на підставі заяв платників податків про визнання земельних ділянок непридатними для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами (з обов`язковим зазначенням кадастрових номерів таких земельних ділянок), а також про внесення змін до таких рішень.

Рішення про встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів на підставі заяв платників податків про визнання земельних ділянок непридатними для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами повинні прийматися на кожний календарний рік окремо, за умови наявності відповідних заяв платників податків, та на період не більше ніж до кінця поточного календарного року.

Відповідно до п.269.1 статті 269 Податкового Кодексу України платниками плати за землю є: платники земельного податку: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Згідно з п.270.1 ст.270 Податкового Кодексу України об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності; земельні частки (паї), які перебувають у власності; земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування.

Пунктом 274.2 статті 274 Податкового Кодексу України визначено, що ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форм власності).

Із аналізу правових норм слідує, що встановлення місцевих податків віднесено до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень. Рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке приймається на підставі, за правилами й на виконання відповідних приписів Податкового кодексу України та оприлюднюється у встановленому цим Кодексом порядку.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". В даній справі позивач вважає оспорювані рішення регуляторними актами, на що відповідач заперечує.

Суд дійшов висновку, що рішення селищної ради про встановлення ставок плати за землю не належать до регуляторних актів в розумінні Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", у зв`язку з чим дія цього Закону на них не поширюється.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", регуляторний акт це: - прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; - прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом;

регуляторний орган - Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадова особа будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти. До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти; регуляторна діяльність - діяльність, спрямована на підготовку, прийняття, відстеження результативності та перегляд регуляторних актів, яка здійснюється регуляторними органами, фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, територіальними громадами в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 3 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" встановлено, що дія цього Закону поширюється на відносини у сфері здійснення державної регуляторної політики та регуляторної діяльності. Водночас, частиною другою даної статті Закону, визначений перелік відносини у сфері здійснення державної регуляторної політики та регуляторної діяльності, на який не поширюється дія цього Закону.

Те, що оскаржувані рішення селищної ради за своєю сутністю, юридичною природою і предметом регулювання є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування учасниками справи не оспорюється і не ставиться під сумнів судом. При цьому, приналежність рішення селищної ради про встановлення місцевих податків та зборів до нормативно-правових актів з питань оподаткування місцевими податками та зборами прямо передбачена підпунктом 12.5 пункту 12 статті 12 ПК України.

Водночас, однією з визначальних ознак регуляторного акту є те, що цей акт зумовлює регуляторний вплив на урегульовані ним правовідносини.

Суд відзначає, що оскаржувані рішення сільської ради, як це випливає з їх змісту, виконують, насамперед, функцію наповнення місцевого бюджету й не змінюють порядок адміністрування місцевих податків та зборів, компетенцію контролюючих органів тощо, не формулює власні регулятивні механізми, а тому й не мають регуляторного впливу, оскільки лише на підставі, за правилами та на виконання відповідних приписів ПК України, закріплених у його статті 12, визначають елементи податку, зокрема, об`єкт оподаткування, платника податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Навіть у разі неприйняття рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю, про що вказано у підпункті 12.3.5 пінку 12.3 статті 12 ПК України.

Встановлення ставок місцевих податків та зборів є законодавчо закріпленим у ПК України обов`язком відповідної ради, яка згідно із статтею 76 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" несе відповідальність у разі порушення нею Конституції або законів України.

У будь-якому разі, незалежно від виконання відповідною радою свого обов`язку щодо прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, правовідносини стосовно їх справляння та порядку адміністрування не залишаються неврегульованими і регламентуються відповідними положеннями Податкового кодексу України, які можуть бути змінені лише шляхом внесення законодавцем змін до "тіла" цього Кодексу й застосовуються безпосередньо та без здійснення аналізу їх регуляторного впливу.

До кваліфікуючих ознак регуляторного акту можна віднести й закріплену нормами Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" спеціальну процедуру його підготовки, розроблення, розгляду, прийняття і офіційного оприлюднення, яка включає стадії, зокрема, підготовки аналізу регуляторного впливу такого акту і оприлюднення проекту останнього з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань (статті 8, 9 цього Закону).

Водночас відповідно до правил частини першої статті 67, частини першої статті 74 Конституції України кожен (тобто включаючи й суб`єктів господарювання) зобов`язаний сплачувати податки і збори (у тому числі й місцеві) в порядку і розмірах, установлених законом. Референдум не допускається щодо законопроектів з питань податків, бюджету та амністії.

За визначенням пункту 6.1 статті 6 ПК України податком (у тому числі й місцевим податком і збором, як видом податку) є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу. Відповідно сплата місцевих податків та зборів, як безумовних платежів до місцевих бюджетів, є конституційним обов`язком кожного, у тому числі й суб`єктів господарювання, і обговорення цього питання на всеукраїнському рівні не допускається, а отже публічне обговорення питання податків, зокрема, й за процедурою, запровадженою Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", не може бути здійснене і на рівні місцевому, інакше це суперечитиме положенням Конституції України та засадам законодавства України у сфері оподаткування. Регуляторний акт має свої власні, специфічні й притаманні лише йому ознаки, зокрема, такий акт або його окремі положення спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання шляхом встановлення, зміни чи скасування норм права саме у цих правовідносинах.

Спірні ж у цій справі правовідносини охоплюються сферою дії ПК України, який відповідно до приписів пункту 1.1 статті 1 цього Кодексу регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

При цьому, за змістом статті 2 ПК України зміна його положень може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

До складу податкового законодавства України віднесено й рішення, зокрема, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, як це визначено пунктом 3.1 статті 3 ПК України), у будь-якому випадку такі рішення повинні бути прийняті за правилами, встановленими цим Кодексом і це прямо передбачено вказаною вище нормою. Як вже зазначав суд, такі рішення органів місцевого самоврядування напряму ідентифіковані законодавцем саме як нормативно-правові акти з питань оподаткування місцевими податками та зборами і жодної правової регламентації стосовно віднесення таких актів до регуляторних не містять як ПК України, так і Закон України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Податкові правовідносини, як окремий і самостійний вид відносин, унормовуються, насамперед, Податковим кодексом України, положення якого можуть бути змінені виключно шляхом внесення змін до нього відповідними законами України, а усі нормативно-правові акти, які входять до складу податкового законодавства України, повинні прийматися на підставі, за правилами та на виконання цього Кодексу. Жодних бланкетних або відсильних норм права, які б встановлювали обов`язок застосування у податкових правовідносинах спеціальних правових процедур, передбачених Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", Податковий кодекс України не містить.

ПК України, який у спірних правовідносинах є спеціальним актом законодавства та норми якого є пріоритетними у застосуванні, визначені основні засади податкового законодавства України і загальні засади встановлення податків і зборів (статті 4, 7 цього Кодексу), якими не передбачено застосування регуляторних процедур відповідно до Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" під час прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Закон України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" Податковим кодексом України не віднесено до актів податкового законодавства України, які наведені у статті 3 цього Кодексу за вичерпним і остаточним переліком, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином податкові відносини є окремим і самостійним різновидом відносин, урегульованих, окрім Конституції України, спеціальними актами законодавства за вичерпним і остаточним переліком, не належать ані до господарських відносин, ані до адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, про які іде мова у Законі України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Аналіз змісту оскаржуваних у цій справі рішень селищної ради, якими встановлено ставки земельного податку в тому числі за земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні позивача, свідчить, що такі рішення прийняті з метою упорядкування податкових відносин і виконує функцію наповнення місцевого бюджету, а тому не врегульовують жодних господарсько - виробничих, організаційно - господарських та/або внутрішньогосподарських відносин за участю позивача у розумінні статті 3 Господарського кодексу України, а отже господарських відносин загалом.

Оскільки процедура прийняття органами місцевого самоврядування рішень з питань оподаткування місцевими податками та зборами регламентується виключно спеціальними нормативними актами у сфері оподаткування й не охоплюється сферою регулювання актів адміністративного законодавства, то у такому випадку відсутнє регулювання і адміністративних відносин.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 10.12.2021 у справі №0940/2301/18.

Зважаючи на викладене, суд відхиляє доводи позивача про те, що що оспорювані рішення органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів є протиправними у зв`язку з недотримання при їх розробленні, розгляді та прийнятті вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", оскільки цей закон не поширює свою дію на спірні у цій справі правовідносини, а оскаржувані позивачем рішення не врегульовують жодних господарських відносин за його участю, а також адміністративних відносин між селищною радою та позивачем, як суб`єктом господарювання.

Є помилковими й аргументи позивача про те, що спірні рішення селищної ради не були оприлюднені, тобто, доведені до відома позивача у встановленому законом порядку, а отже є нечинними.

Що стосується рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів, які є нормативно - правовим актом, то стосовно таких рішень як у ПК України, так і у Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні", або будь-якому іншому акті законодавства, відсутня конкретизація способу їх оприлюднення, а також не регламентовано обов`язок опубліковувати ці рішення у офіційних друкованих виданнях та/або у друкованих засобах масової інформації відповідних рад, у місцевих друкованих засобах масової інформації. Але в силу дії частини п`ятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" і статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено обов`язковість опублікування нормативно - правових актів органів місцевого самоврядування на офіційному веб-сайті (у разі наявності такого інформаційного ресурсу). За змістом статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, у тому числі нормативно-правового характеру, підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації", статтею 15 якого встановлено обов`язок оприлюднення розпорядниками своїх нормативно - правових актів невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня їх затвердження. Ця ж стаття Закону України "Про доступ до публічної інформації" у імперативній формі визначає, що у разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.

Суд дійшов до висновку, що оскаржувані рішення відповідають вимогам підпункту 12.3.4 пункту 12.3 та пункту 12.5 статті 12 ПК України, оскільки офіційно опубліковані селищною радою на її офіційному веб-сайті, доводи позивача про недотримання селищною радою передбаченої Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" процедури офіційного оприлюднення цього рішення є необгрунтованими, оскільки вимоги цього Закону не поширюється на рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів.

Та обставина, що позивачем проводилось оприлюднення деяких проектів регуляторних актів та відповідних аналізів регуляторного впливу проектів регуляторних актів на офіційному сайті громади, не свідчить про набуття статусу регуляторного акті рішень ради про встановлення ставок плати за землю.

Щодо встановленої ставки податку, суд зазначає, що з урахуванням п. 274.2 ст. 274 Податкового Кодексу України, вимоги податкового законодавства щодо встановлення ставок податку також відповідачем не порушені.

Розмір встановленої ставки повністю відповідає приписам Податкового кодексу України, а в органу місцевого самоврядування наявна компетенція по визначенню розміру відповідної ставки в межах, що встановлені даним кодексом.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено дискримінаційний характер оскаржуваного рішення.

З урахуванням викладеного, суд робить висновок, що відповідачем правомірно, в межах наданих повноважень, прийняті оскаржувані рішення про встановлення податку на майно (в частині плати за землю) на території Таїрівської селищної територіальної громади.

Розглядаючи дану справу суд також вважає за необхідне зазначити, що оскаржуваним рішенням крім ставок земельного податку, які впливають на права та інтереси Громадської організації "РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 "СУХИЙ ЛИМАН", встановлено такі ставки для усіх категорій земель для інших землекористувачів, а також встановлено пільги для фізичних та юридичних осіб відповідно до Податкового кодексу України.

Решта доводів висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до приписів ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити Громадській організації «РИБАЛКИ-ЛЮБИТЕЛІ ПРИЧАЛУ №121 «СУХИЙ ЛИМАН» в задоволенні позову про визнання протиправними та нечинними рішення Таїровської селищної ради 12 сесії VІІ скликання № 195-VІІ від 11 липня 2019 року «Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на території Таїровcької селищної ради на 2020 рік»; 26 сесії VІІ скликання № 477-VІІ від 03 липня 2020 року «Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю) на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області на 2021 рік»; 10 сесії VIIІ скликання №177-VIII від 30 червня 2021 року «Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю) на території Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області»; 29 сесії VIIІ скликання №619-VIII від 11 липня 2023 року «Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю) на території Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області».

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення підписаний 26.01.2026..

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА

.