Справа № 600/5460/25-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2026-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/5460/25-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк О.П.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

23 січня 2026 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Смілянця Е. С. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про визнання протиправним та скасування висновку, визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.11.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі результатів внутрішнього аудиту за період з 01 червня 2023 року по 31 травня 2025 року керівним складом ІНФОРМАЦІЯ_2 ініційовано службове розслідування за фактом можливої незаконної виплати додаткової винагороди на загальну суму 2542400,04 грн.

За результатами проведення службового розслідування складено висновок, яким підтверджено факт незаконних видатків на суму 3228866,73 грн, що було допущено з вини коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_4 прикордонного загону ОСОБА_2 та причинний зв`язок між його протиправною поведінкою та завданою шкодою. Висновок службового розслідування затверджено наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) від 20 жовтня 2025 року №8777-АГ.

Як вбачається з матеріалів позову, результати проведеного службового розслідування були направлені за новим місцем служби ОСОБА_1 до НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державного прикордонної служби України від 06 листопада 2025 року №3727-ОД.

Наказом начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державного прикордонної служби України від 06 листопада 2025 року №3727-ОД ОСОБА_1 притягнуто до повної матеріальної відповідальності на суму 3228866,73 грн. Додатково цим же наказом доручено головному бухгалтеру начальнику фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби): здійснити записи до «Книги обліку грошових стягнень і нарахувань НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону» про суми збитків завданих державі полковником ОСОБА_1 на суму 3228866,73 грн; у разі згоди в добровільному порядку відшкодувати шкоду завданих державі збитків організувати утримання грошового забезпечення на суму 3228866,73 грн. Утримання проводити не більше 20% від нарахованого щомісячного грошового забезпечення до повного відшкодування завданих збитків.

Наведеним вище наказом також доручено відділу юридичного забезпечення у разі відмови добровільно відшкодувати шкода завданих державі збитків подати встановленим порядком позовну заяву про стягнення матеріальних збитків на суму 3226688,73 грн.

Після прийняття зазначеного наказу позивач подав 06 листопада 2025 року рапорт начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 , яким ОСОБА_1 визнав факт ознайомлення його із наказом від 06 листопада 2025 року №3727-ОД, проте відмовився відшкодувати завдану шкоду у добровільному порядку.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України), в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати висновок службового розслідування військової частини НОМЕР_1 , затверджений начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військової частини НОМЕР_1 ) полковником ОСОБА_3 20.10.2025 за №06.1.5/1637/25-Вн за фактом можливої незаконної виплати додаткової винагороди на загальну суму 2542400,04 гривень;

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_1 ) від 20.10.2025 №8777-АГ «Про результати службового розслідування»;

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) від 06.11.2025 №3727-ОД «Про притягнення до матеріальної відповідальності»;

- зобов`язати НОМЕР_3 мобільний прикордонний загін (військову частину НОМЕР_2 ) повернути позивачу ОСОБА_1 утриману частину грошового забезпечення під час реалізації наказ начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) від 06.11.2025 №3727-ОД «Про притягнення до матеріальної відповідальності».

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд:

- зупинити дію наказу начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) від 06 листопада 2025 року №3727-ОД «Про притягнення до матеріальної відповідальності»;

- зобов`язати НОМЕР_3 мобільний прикордонний загін (військову частину НОМЕР_2 ) утриматись від стягнення із грошового забезпечення позивача, у тому числі й з додаткової винагороди, суми у розмірі 3228866,73 грн, завданих збитків, на підставі наказу начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) від 06 листопада 2025 року №3727-ОД «Про притягнення до матеріальної відповідальності» до набрання законної сили рішення суду у цій справі.

Ухвалою суду від 20 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Однак позивачем повторно подано до суду заяву про забезпечення позову, вимоги та обґрунтування якої аналогічні тій заяві, яка подавалась ОСОБА_1 разом із позовною заявою.

Разом з цим окрім доказів, які були додані до попередньої заяви про забезпечення позову, позивач надав суду копію довідки головного бухгалтера начальника фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 21 листопада 2025 року №1440, в якій вказано, що на виконання вимог наказу начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 06 листопада 2025 року №3727-ОД з грошового забезпечення ОСОБА_1 в листопаді 2025 року утримано грошові кошти сумі 11072,92 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої державі.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено переконливих підстав, передбачених як пунктом 1, так і пунктом 2 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, та не надано належних та достовірних доказів для забезпечення цього позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно частини першої та другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Таким чином, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Наведеною вище нормою процесуального закону передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову і суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Водночас будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам (роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову).

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/8556/17, від 24 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, які суд враховує в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи наявна хоча б одна з названих обставин, і перевірити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Розглядаючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, необхідно також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Що ж до наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення (бездіяльності) та порушення таким рішенням (бездіяльністю) прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/ 18, від 12 лютого 2020 року у справі №640/17408/19 та від 27 лютого 2020 року у справі №640/16242/19 вказано, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Таким чином, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття таких заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності спірного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС України такі обставини, навіть у разі їх доведення, не є вкрай вагомими підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі, адже, як вже наголошувалося, такі обставини підлягають встановленню та доведенню в процесі розгляду справи по суті.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 03 травня 2023 року у справі №640/15534/22 наголосив, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом саме під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Так, згідно матеріалів справи позивач необхідність вжиття заходів забезпечення позову мотивує тим, що відповідачем 2 на виконання вимог наказу начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону від 06.11.2025 №3727-ОД «Про притягнення до матеріальної відповідальності» у листопада 2025 року здійснено утримання з грошового забезпечення позивача грошові кошти в сумі 11072,92 грн., що підтверджується розрахунковим листом за листопад 2025 р. ОСОБА_1 та довідкою Головного бухгалтера начальника фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону від 21.11.2025 №1440 на виконання вимог наказу начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону від 06.11.2025 №3727/ОД «Про притягнення до матеріальної відповідальності» з його грошового забезпечення в листопаді 2025 року утримано грошові кошти в сумі 11 072,92 грн. (одинадцять тисяч сімдесят дві гривні 92 копійки) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди заданої державі. Залишок грошових коштів до утримання становить 3 217 793,81 грн. (три мільйони двісті сімнадцять тисяч сімсот дев`яносто три гривні 81 копійка), утримання буде проводитись щомісячно в розмірі 20% від грошового забезпечення до фактичного погашення заборгованості.

Позивачем надано розрахунковий лист ОСОБА_1 за листопад 2025 року з якого вбачається, що йому у листопаді 2025 року нараховано грошове забезпечення на загальну суму (з урахуванням основних та додаткових видів грошового забезпечення) 56207,73 грн. Із зазначеної суми коштів здійснено відрахування сум військового збору у розмірі 843,12 грн, тобто 1,5% від нарахованого грошового забезпечення за листопад 2025 року у розмірі 56207,73 грн. А фактично призначена до виплати сума коштів за листопад 2025 року становить 55364,61 грн (56207,73 грн 843,12 грн = 55364,61 грн).

У розрахунковому листі ОСОБА_1 за листопад 2025 року саме указана вище сума 55364,61 грн зазначена як така, що перерахована на картку.

За таких обставин судом першої інстанції вірно відхилено твердження позивача про стягнення з його грошового забезпечення за листопад 2025 року коштів на виконання оскаржуваного наказу від 06 листопада 2025 року №3727-ОД.

При цьому суд звертає увагу на те, що за змістом пункту 2.2 наказу від 06 листопада 2025 року №3727-ОД головного бухгалтераначальника фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) зобов`язано організувати утримання грошового забезпечення на суму 3228866,73 грн лише у разі згоди ОСОБА_1 в добровільному порядку відшкодувати шкоду завданих державі збитків.

Водночас, як вбачається з наявного у матеріалах справи рапорту позивача, у ньому вказано про незгоду із наказом від 06 листопада 2025 року №3727-ОД та про відмову у відшкодуванні в добровільному порядку завданої шкоди.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про критичну оцінку наданої позивачем довідки головного бухгалтера НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону ДПСУ від 21.11.2025 № 1440 щодо утримання з грошового забезпечення ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 11 072,92 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої державі.

Окрім цього, суд першої інстанції слушно зауважив, що за змістом пункту 3.1 оскаржуваного наказу ним зобов`язано відділ юридичного забезпечення у разі відмови добровільно відшкодувати шкода завданих державі збитків подати встановленим порядком позовну заяву про стягнення матеріальних збитків на суму 3226688,73 грн.

Отже, указана сума може бути стягнена з ОСОБА_1 лише у разі задоволення судом позову НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків на суму 3226688,73 грн.

Утім, належних та достовірних доказів того, що 15 мобільним прикордонним загоном було вчинено дії щодо реалізації наказу від 06 листопада 2025 року №3727-ОД (зокрема, подано позов про стягнення матеріальних збитків на суму 3226688,73 грн) до заяви про забезпечення цього позову не надано.

Разом з цим, заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або у випадку, коли захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб та даних, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Також, слід зазначити, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.

Доводи заяви про забезпечення позову про те, що невжиття заходів забезпечення позову може спричинити негативні наслідки для позивача у вигляді зазнання додаткових фінансових витрат, ґрунтуються виключно на його припущеннях і не підтверджуються належними та достовірними доказами.

Самі по собі суб`єктивні переконання заявника у можливому заподіянні йому додаткових фінансових витрат не можуть свідчити про безумовну необхідність у вжитті заходів забезпечення позову, про які він просить у своїй заяві.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що заявником не наведено переконливих підстав, передбачених як пунктом 1, так і пунктом 2 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, та не надано належних та достовірних доказів для забезпечення цього позову.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Смілянець Е. С. Драчук Т. О.