Справа № 380/20744/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 рокусправа № 380/20744/25
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВАЛЛОН" про визнання протиправним та скасування рішення Львівської митниці Державної митної служби України про коригування митної вартості товарів.

Обставини справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "АВАЛЛОН" звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської митниці Державної митної служби України (далі Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Львівської митниці Державної митної служби України від 12.07.2025 р. № UA209000/2025/900418/2 про коригування митної вартості товарів.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що оскаржуване рішення про коригування митної вартості є протиправним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм Митного кодексу України. Позивач стверджує, що для митного оформлення імпортованого товару ним було подано повний пакет документів, визначений частиною 2 статті 53 МК України, який не містив розбіжностей, ознак підробки та у повній мірі підтверджував заявлену митну вартість за основним методом за ціною договору (контракту).

Позивач наголошує на безпідставності сумнівів митного органу щодо відсутності платіжних доручень про оплату товару та транспортних послуг. Позивач звертає увагу суду на те, що умовами зовнішньоекономічного контракту (в редакції Додаткової угоди № 2) та договору транспортного експедирування передбачено відстрочення платежу (післяплата). Відтак, на момент подання митної декларації у декларанта був відсутній обов`язок та об`єктивна можливість надати банківські платіжні документи, оскільки строк оплати ще не настав. Вимога митного органу надати документи, яких не існує на момент митного оформлення, на переконання Позивача, є неправомірною та свідчить про формальний підхід суб`єкта владних повноважень.

Крім того, Позивач заперечує проти посилання митниці на відсутність проформи-інвойсу, зазначаючи, що наявність остаточного комерційного інвойсу (рахунку-фактури) є достатнім доказом вартості товару, а проформа є лише попереднім документом, який втрачає актуальність після формування фінального рахунку. Також Позивач вказує, що наявність у митних базах даних інформації про вищу вартість ідентичних або подібних товарів не є самостійною підставою для відмови у визнанні заявленої митної вартості за ціною договору, якщо декларантом надано всі необхідні документи на підтвердження ціни даної конкретної поставки. На підтвердження ринкового рівня цін Позивачем додатково надано висновок ДП «Держзовнішінформ».

Ухвалою від 21 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішено проводити без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до приписів статті 262 КАС України.

05 листопада 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник Львівської митниці проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі.

В обґрунтування правової позиції Відповідач зазначає, що під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості автоматизованою системою аналізу та управління ризиками (АСАУР) виявлено ризик заниження митної вартості товару. Митний орган вказує на наявність обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих відомостей через виявлені розбіжності в документах. Зокрема, Відповідач звертає увагу на те, що в поданому інвойсі міститься посилання на умову оплати « 100% до розвантаження в порту призначення», проте декларантом не надано жодних платіжних документів, що підтверджують виконання цієї умови. Також митний орган вказує на розбіжності у графі «Країна торгівлі» в експортній декларації та відсутність проформи-інвойсу, яка згадується у тексті Контракту як невід`ємна його частина.

На думку Відповідача, ненадання декларантом на письмову вимогу митного органу додаткових документів, які б усунули ці розбіжності (зокрема банківських платіжних документів, виписок з бухгалтерської документації тощо), унеможливило перевірку числового значення заявленої митної вартості. У зв`язку з цим, митний орган, діючи в межах повноважень, визначених статтею 54 МК України, відмовив у визнанні заявленої митної вартості та здійснив її коригування, застосувавши резервний метод (на підставі статті 64 МК України), використовуючи як джерело інформації митну декларацію на аналогічний товар з вищим рівнем митної вартості.

Суд повно і всебічно з`ясував всі обставини справи в їх сукупності, перевірив їх наявними в матеріалах справи доказами, дослідивши аргументи сторін, зазначає наступне.

в с т а н о в и в :

02 квітня 2025 року між компанією «JIANGXI YONGGUAN ADHESIVE PRODUCTS CORP, LTD» (Китайська Народна Республіка, надалі Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВАЛЛОН" (Україна, надалі Покупець, Позивач) було укладено зовнішньоекономічний контракт № YG-01АV (надалі Контракт). Відповідно до умов вказаного правочину, Продавець зобов`язався поставити, а Покупець прийняти та оплатити товар на узгоджених умовах.

На виконання умов Контракту Позивачем було імпортовано на митну територію України товар: «Плівка самоклеюча ПВХ (з продуктів поліприєднання, адитивної полімеризації) у рулонах JUMBO...», що підтверджується товаросупровідними документами.

З метою здійснення митного оформлення вказаного товару та його випуску у вільний обіг, 09 липня 2025 року Товариством було подано до Львівської митниці електронну митну декларацію (ЕМД). У графі 31 декларації наведено опис товару, а митну вартість визначено декларантом самостійно за основним методом, тобто за ціною договору (контракту) відповідно до статті 58 Митного кодексу України.

На підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення, разом із митною декларацією Позивачем було надано пакет документів, передбачений статтею 53 Митного кодексу України. До матеріалів митного оформлення, зокрема, було долучено

· Зовнішньоекономічний контракт № YG-01AV від 02.04.2025 року;

· Додаткову угоду № 2 від 02.04.2025 року до Контракту (якою, серед іншого, регулюються умови оплати);

· рахунок-фактуру (Commercial Invoice) № YWJN25-02170225 від 04.04.2025 року;

· пакувальний лист (Packing List) від 04.04.2025 року;

· коносамент (Bill of Lading) № WMSS25033956 від 13.04.2025 року;

· договір транспортного експедирування № 21.03.2025/1485 ОД від 21.03.2025 року;

· рахунок на оплату транспортних послуг та довідку про вартість перевезення;

· експортну декларацію країни відправлення та інші супровідні документи.

Під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості відповідачем було проведено перевірку поданих документів. За результатами опрацювання інформації, митним органом було сформовано та направлено декларанту електронне повідомлення з вимогою надати додаткові документи. Підставою для такої вимоги відповідач зазначив спрацювання профілів ризику автоматизованої системи аналізу та управління ризиками (АСАУР), а також наявність обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих відомостей щодо складових митної вартості.

Зокрема, митний орган вказав на відсутність у поданому пакеті документів банківських платіжних доручень про оплату товару, проформи-інвойсу (посилання на яку міститься в тексті контракту) та платіжних документів, що підтверджують фактичну оплату транспортних витрат.

На виконання зазначеної вимоги митного органу декларантом було надано додаткові письмові пояснення та копії наявних у нього документів. Позивач наголосив, що оплата товару та транспортних послуг ще не здійснювалася у зв`язку з відстроченням платежу, передбаченим договірними відносинами, а тому надати платіжні доручення на момент митного оформлення об`єктивно неможливо.

За результатами розгляду поданих документів та пояснень, 12 липня 2025 року Львівською митницею було прийнято Рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/900418/2. Зазначеним рішенням відповідач відмовив у визнанні заявленої митної вартості за ціною договору та визначив її за резервним методом (відповідно до статті 64 МК України).

Внаслідок коригування митна вартість імпортованого товару була збільшена та визначена на рівні 1,93 дол. США/кг. Джерелом інформації для такого коригування слугувала інша митна декларація від 30.06.2025 року № UA110140/2025/5355, наявна в базі даних митного органу.

Не погоджуючись із правомірністю вказаного рішення суб`єкта владних повноважень та вважаючи, що воно прийняте з порушенням норм чинного законодавства та порушує права платника податків, Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та аргументам сторін, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 246 Митного кодексу України (далі МК України), метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно з положеннями статті 49 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною 1 статті 57 МК України встановлено імперативну норму, згідно з якою визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за основним методом за ціною договору (контракту).

Частиною 2 статті 57 МК України передбачено, що основний метод визначення митної вартості товарів є пріоритетним. Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 58 МК України, метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується лише у випадку, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні, або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Згідно з частиною 3 статті 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи.

Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що митний орган має повноваження витребувати додаткові документи та відмовити у визнанні заявленої митної вартості виключно за наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих відомостей. Такі сумніви повинні ґрунтуватися на об`єктивних фактах, зокрема на виявлених конкретних розбіжностях у поданих документах, які унеможливлюють перевірку числових значень складових митної вартості.

Сам факт спрацювання автоматизованої системи аналізу та управління ризиками (АСАУР) є лише підставою для більш ретельної перевірки документів, проте не є самостійним доказом заниження митної вартості та безумовною підставою для її коригування.

1. Щодо посилання відповідача на відсутність платіжних документів про оплату товару.

Обґрунтовуючи правомірність оскаржуваного рішення, митний орган стверджує, що ненадання декларантом банківських платіжних документів, які підтверджують перерахування коштів за товар, свідчить про документальне непідтвердження заявленої митної вартості та наявність розбіжностей у поданих документах.

Суд відхиляє цей аргумент відповідача як безпідставний та такий, що ґрунтується на помилковому тлумаченні норм митного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 49 та частини 10 статті 58 Митного кодексу України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Законодавець чітко розмежовує ці два поняття. Ціна, що «підлягає сплаті», це загальна сума всіх платежів, які вже здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю. Тобто, закон допускає визначення митної вартості за основним методом навіть у тому випадку, коли фактична оплата за товар на момент перетину кордону або подання митної декларації ще не відбулася, за умови, що зобов`язання про сплату є визначеним у часі та сумі згідно з умовами зовнішньоекономічного договору.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що взаємовідносини між Позивачем та його контрагентом регулюються Контрактом № YG-01AV від 02.04.2025 року. Умовами вказаного Контракту (в редакції Додаткової угоди № 2 від 02.04.2025 року, яка долучена до митної декларації) сторони погодили відстрочення платежу. Зокрема, передбачено, що оплата за товар здійснюється покупцем протягом 14 днів з дати надходження товару на склад покупця (або з іншою прив`язкою до факту поставки).

Оскільки на момент здійснення митного оформлення (09.07.2025) подія, з якою пов`язується строк оплати, лише настала або ще не завершилась, строк виконання грошового зобов`язання Позивача перед іноземним контрагентом не сплив.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 53 МК України, банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, подаються декларантом лише «якщо рахунок сплачено». Вимога митного органу надати документи на підтвердження оплати, яка згідно з умовами договору ще не відбулася, є вимогою надати документи, яких об`єктивно не існує в природі на момент митного оформлення. Ненадання таких документів за таких обставин не може свідчити про наявність розбіжностей або неповноту відомостей про митну вартість.

Відсутність у декларанта платіжних доручень про оплату товару на момент розмитнення (за умов відстрочення платежу) не є підставою для витребування додаткових документів та не може бути підставою для відмови у визначенні митної вартості за ціною договору.

Відсутність факту перерахування коштів на момент митного оформлення за наявності договірної умови про відстрочення платежу не є ознакою недостовірності числових значень митної вартості, а вимога митного органу щодо надання платіжних доручень за таких обставин є протиправною.

Як на підставу для виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та причину витребування додаткових документів, митний орган посилається на те, що у пункті 1.2 та 1.3 Контракту зазначено, що кількість, асортимент та ціни на товар узгоджуються сторонами у специфікаціях або проформах-інвойсах (Proforma Invoice). Оскільки декларант не надав проформу-інвойс до митного оформлення, відповідач дійшов висновку про надання неповного пакету документів.

Суд вважає такі доводи відповідача необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для відмови у визнанні заявленої митної вартості, з огляду на наступне.

По-перше, необхідно розмежовувати правову природу проформи-інвойсу та комерційного інвойсу (рахунку-фактури). У міжнародній комерційній практиці проформа-інвойс (Proforma invoice) є документом, який містить попередні дані про товар і його ціну та, як правило, виставляється продавцем як пропозиція (оферта) до відвантаження товару або для здійснення попередньої оплати. Цей документ має інформаційний, попередній характер і може змінюватися в процесі виконання домовленостей. Натомість комерційний інвойс (Commercial invoice), або рахунок-фактура, є основним розрахунковим та товаросупровідним документом, який виставляється за фактом відвантаження товару, фіксує остаточну ціну, номенклатуру, кількість товару та виступає підставою для здійснення розрахунків (або підтвердженням виникнення грошового зобов`язання).

По-друге, судом встановлено, що Позивачем до митного оформлення було надано оригінал Комерційного інвойсу (Commercial invoice) № YWJN25-02170225 від 04.04.2025 року. Зазначений документ містить усі необхідні реквізити, що дозволяють ідентифікувати товар та визначити його вартість, а саме:

· реквізити продавця та покупця;

· посилання на Контракт;

· умови поставки;

· повний перелік товару, його кількість, ціну за одиницю та загальну вартість.

Інформація, зазначена у поданому комерційному інвойсі, повністю узгоджується з даними Контракту, пакувального листа та експортної декларації. З моменту складання та надання покупцю остаточного комерційного інвойсу, проформа-інвойс втрачає своє значення як документ, що підтверджує вартість товару, оскільки його функцію (фіксація ціни) виконує фінальний рахунок-фактура. За наявності оригіналу рахунку-фактури, відсутність його "попередньої версії" (проформи) жодним чином не впливає на здатність митного органу перевірити правильність обчислення митної вартості.

Ненадання декларантом окремих документів, які згадуються у контракті (наприклад, специфікацій, проформ-інвойсів, додатків), за наявності основних документів, які підтверджують ціну товару (інвойсу, платіжних документів тощо) та не містять розбіжностей, не є достатньою підставою для витребування додаткових документів та відмови у митному оформленні за основним методом.

Митні органи не повинні дотримуватися надмірного формалізму. Відсутність одного з документів, передбачених контрактом (зокрема проформи-інвойсу), за умови наявності інших документів, що дозволяють ідентифікувати товар та визначити його митну вартість, не може бути підставою для коригування митної вартості.

Таким чином, посилання відповідача на відсутність проформи-інвойсу є проявом надмірного формалізму. Митний орган не довів, яким чином відсутність цього попереднього документа завадила йому перевірити числові значення митної вартості, які були чітко зафіксовані в наданому комерційному інвойсі.

Відмовляючи у визнанні заявленої митної вартості, митний орган вказує на те, що декларантом не було надано банківських платіжних документів, які б підтверджували факт оплати транспортно-експедиційних послуг. На думку відповідача, це свідчить про те, що складова митної вартості (витрати на транспортування) не підтверджена документально.

Суд вважає такі висновки відповідача помилковими та такими, що суперечать нормам Митного кодексу України та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

По-перше, відповідно до пункту 5 частини 10 статті 58 МК України, при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України, якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті.

Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 53 МК України, документами, які підтверджують вартість перевезення, є транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Законодавець не встановлює імперативної вимоги щодо надання виключно платіжних доручень про повну оплату перевезення на момент митного оформлення. Визначальним є наявність документів, які дозволяють достовірно встановити розмір (вартість) цих витрат, які підлягають сплаті декларантом.

По-друге, судом встановлено, що на підтвердження транспортних витрат Позивачем до митного оформлення було надано:

· Договір транспортного експедирування № 21.03.2025/1485 ОД від 21.03.2025 року, укладений з експедитором ТОВ «ТАНІТ ГРУП»;

· Рахунок-фактуру (Invoice) № TG080725010 від 08.07.2025 року;

· Довідку про вартість перевезення № 2723 від 08.07.2025 року.

У зазначених документах чітко зафіксовано маршрут перевезення, його загальну вартість та розподіл витрат до і після перетину кордону. Саме ці суми були включені декларантом до декларації митної вартості.

Крім того, пунктом 3.1 Договору транспортного експедирування передбачено, що Клієнт оплачує рахунки Експедитора протягом 14 календарних днів з дати підписання Акту про надання послуг. Оскільки на момент подання митної декларації (09.07.2025) послуга лише надавалась або щойно була завершена, а термін оплати згідно з договором ще не настав, відсутність платіжного доручення є цілком правомірною та обґрунтованою умовами господарських взаємовідносин сторін.

Ненадання позивачем платіжного доручення про оплату транспортних послуг за наявності довідки про транспортні витрати та рахунку-фактури не може бути підставою для висновку про непідтвердження розміру транспортних витрат, оскільки сума витрат на транспортування є визначеною та підлягає сплаті на підставі виставленого рахунку».

Відсутність доказів фактичної оплати транспортних послуг на момент розмитнення (при наявності договору та рахунку) не свідчить про відсутність таких витрат або неможливість їх обчислення, оскільки за змістом статті 58 МК України до митної вартості включаються як сплачені витрати, так і ті, що підлягають сплаті.

Таким чином, надані Позивачем документи (договір, рахунок, довідка) містили всі необхідні дані для визначення величини транспортних витрат та включення їх до митної вартості. Висновок митного органу про непідтвердження цих витрат через відсутність факту оплати ґрунтується на неправильному тлумаченні норм права, які ототожнюють поняття «витрати, що підлягають сплаті» з поняттям «фактично сплачені витрати».

Обґрунтовуючи рішення про коригування, митний орган посилається на те, що рівень заявленої митної вартості товару є нижчим, ніж вартість ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено (зокрема, за МД від 30.06.2025 № UA110140/2025/5355, де вартість склала 1,93 дол. США/кг). Також відповідач вказує на спрацювання автоматизованої системи аналізу та управління ризиками (АСАУР).

Суд вважає такі доводи відповідача недостатніми для відмови у визнанні заявленої митної вартості за основним методом, з огляду на наступне.

Сам факт спрацювання автоматизованої системи аналізу та управління ризиками (АСАУР) є лише рекомендацією для посадової особи митного органу здійснити більш поглиблену перевірку документів. Спрацювання профілю ризику не є доказом порушення митних правил декларантом і не може бути самостійною та безумовною підставою для коригування митної вартості.

Формально нижчий рівень митної вартості імпортованого товару порівняно з рівнем митної вартості іншого митного оформлення не може розцінюватися як заниження позивачем митної вартості, не є перешкодою для застосування першого методу і не може бути достатньою підставою для відмови у здійсненні митного оформлення за ціною договору.

Умови зовнішньоекономічних контрактів на ринку є індивідуальними. Ціна товару формується під впливом сукупності комерційних факторів, таких як:

· обсяг партії товару (опт/роздріб);

· умови оплати (передоплата/відстрочення);

· умови поставки (Incoterms);

· тривалість та стабільність ділових відносин між контрагентами;

· наявність знижок, маркетингових домовленостей тощо.

У рішенні про коригування відповідач лише послався на номер іншої митної декларації, проте не надав жодних доказів того, що комерційні умови поставки за цією декларацією (обсяги, строки оплати, рівень торгівлі) є співставними з умовами поставки Позивача. Механічне порівняння цін без аналізу умов їх формування є порушенням принципу обґрунтованості рішення.

Позивачем на підтвердження ринкового характеру ціни надано Висновок ДП «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків» (ДП «Держзовнішінформ») № 3-2/261 від 11 липня 2025 року. Згідно з цим висновком, контрактна ціна товару (1,21 дол. США/кг) відповідає кон`юнктурі ринку та рівню цін на аналогічну продукцію. Цей документ є вагомим доказом добросовісності декларанта, який був проігнорований митним органом при прийнятті оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що відомості з баз даних ДМС України мають лише допоміжний інформаційний характер для прийняття митницею відповідних рішень та з об`єктивних причин не можуть містити всієї інформації, що стосується суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, товарів і умов їх продажу, тому такі дані не можуть мати перевагу над наданими декларантом первинними документами про товар».

Різниця між вартістю товару, задекларованого позивачем, та вартістю схожих товарів, що розмитнювалися іншими особами, не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для коригування митної вартості, якщо декларант надав усі необхідні документи, які підтверджують ціну договору».

Таким чином, посилання відповідача на інформацію з баз даних митниці є неспроможним, оскільки Позивач документально довів ціну саме своєї зовнішньоекономічної операції, а митний орган не спростував достовірність цих документів, обмежившись лише порівнянням цін, що є неприпустимим.

Підсумовуючи вищевикладене, суд констатує, що Позивачем надано митному органу всі необхідні документи, які підтверджують числові значення складових митної вартості товару та ціну договору. Натомість, Відповідач не довів наявності у поданих документах розбіжностей, ознак підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують митну вартість, які б давали підстави для витребування додаткових документів та, як наслідок, для відмови у визнанні заявленої митної вартості.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з частиною 4 статті 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У цій справі Відповідач не виконав покладений на нього обов`язок та не довів правомірності та обґрунтованості оскаржуваного рішення. Висновки митного органу ґрунтуються на припущеннях, хибному тлумаченні умов контракту щодо строків оплати та формальному підході до процедури контролю, що призвело до безпідставного збільшення податкового навантаження на Позивача.

За таких обставин, оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Судом встановлено, що за подання адміністративного позову Позивачем сплачено судовий збір в сумі 3 028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією, наявною в матеріалах справи. Оскільки позов задоволено повністю, зазначена сума підлягає стягненню на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів від 12 липня 2025 року № UA209000/2025/900418/2.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці (, місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АВАЛЛОН" (, місцезнаходження: 01133, місто Київ, бул. Лесі Українки, буд. 21) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 22.01.2026.

Суддя Коморний О.І.