Справа № 640/19000/20
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2026-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 р. м. Чернівці Справа № 640/19000/20

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України, Верховного Суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України Соловйової Любові Володимировича з такими позовними вимогами:

визнати протиправними дії Голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України щодо відмови у перерахунку суддівської винагороди судді ОСОБА_1 згідно з положеннями п.3 ч.3 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-УШ;

зобов`язати Голову ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 суддівської винагороди відповідно до п.3 ч.3 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-УШ з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду з 16 грудня 2017 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що з 18.04.2013 він обіймає посаду судді Вищого господарського суду України, на яку був обраний безстроково згідно з Постановою Верховної Ради України № 212-VII. Однак 15.12.2017 діяльність Вищого господарського суду України була припинена у зв`язку з початком роботи Верховного Суду.

Позивач зауважив, що згідно з положеннями пункту 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402), він набув право на нарахування суддівської винагороди з 16.12.2017 відповідно до п.3 ч.3 ст.135 цього Закону. Обчислення має здійснюватися, виходячи з посадового окладу судді Верховного Суду в розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року. Оскільки відповідач відмовив у перерахунку винагороди у відповідному розмірі, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

На виконання положень п.2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" № 2825-ІХ та відповідно Порядку передачі судових справ нерозглянутих Окружним адміністративним судом м. Києва, затвердженого наказом ДСА України від 16.09.2024 № 399 до Чернівецького окружного адміністративного суду скерована дана адміністративні справа.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями Чернівецького окружного адміністративного суду, адміністративну справу передано на розгляд головуючому судді Григорашу В.О.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2025 прийнято до свого провадження адміністративну справу та призначено до її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження без повідомленням (виклику) сторін за наявними в справі матеріалами.

Голова ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на час виникнення спірних правовідносин позивач працював па посаді судді Вищого господарського суду України та до жодного іншого суду переведений не був. Право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм 3акону № 1402 мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад і фактично здійснюють правосуддя у відповідному суді. Таким чином, підстави для отримання позивачем суддівської винагороди відповідно до заявлених позовних вимог відсутні, оскільки на час виникнення спірних правовідносин він не здійснював правосуддя, а тому нарахування та виплата позивачу суддівської нагороди згідно положень Закону № 1402 не вбачається можливим.

11.04.2025 представник позивача подав до суду додаткові пояснення, в яких вказував, що аргументи відзиву із застосуванням правових позиції, викладених без врахування рішень Конституційного Суду України не можуть бути взяті до уваги, оскільки, по-перше, Законом України від 16.10.2019 № 193-IX "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування", який набрав чинності 07.11.2019, було виключено пункти 22, 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII. Рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 було вказано, що не відповідають Конституції України висновки про те, що право на суддівську винагороду мають лише ті судді, які пройшли оцінювання та здійснюють судочинство у судах, що не перебувають в процесі ліквідації чи припинення, та по-друге, Рішенням Конституційного Суду України № 3-р(ІІ)/2024 від 26.03.2024 визнано неконституційним пункту 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-УІІІ, та наголошено, усім суддям гарантовано ідентичний рівень конституційної захищеності та однакові гарантії їх незалежності й недоторканності, засадничі підходи до забезпечення таких гарантій, тому у позивача має бути рівний статус судді як судді суду касаційної інстанції.

Ухвалою суду від 14.04.2025 до участі у справі залучено другого відповідача Верховний Суд.

Верховний Суд, не погоджуючись із поданим позовом, подав до суду відзив у якому вказував, що 30.09.2016 у процесі повномасштабної судової реформи набрав чинності Закон № 1402-VIII, яким змінено систему судоустрою, зокрема, утворено Верховний Суд, який діє у складі п`яти структурних підрозділів: Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд (статті 36, 37 Закону № 1402-VIII). Відповідно до абзацу першого пункту 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Згідно із записом у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Вищий господарський суд України перебуває в стані припинення, ліквідаційну процедуру не завершено.

Оскільки позивач, ОСОБА_1 , обіймав посаду судді Вищого господарського суду України і рішень щодо його переведення до Верховного Суду не приймалося, на нього не можуть поширюватися гарантії щодо розміру суддівської винагороди, передбачені Законом № 1402-VIII. Таким чином, доводи позивача про необхідність нарахування та виплати йому винагороди згідно з нормами вказаного Закону є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів" від 18.04.2013 №212-VIІ ОСОБА_1 обрано безстроково на посаду судді Вищого господарського суду України.

Наказом Вищого господарського суду України від 18.04.2013 №73 позивач зарахований на посаду судді Вищого господарського суду України з 19.04.2013.

Судом встановлено, що позивач звернувся до Голови Ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України із заявою-зверненням від 28.07.2020, у якій просив здійснити перерахунок його суддівської винагороди згідно чинного Закону №1402, виходячи з базового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Голова ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України листом від 03.08.2020 № 01-23/117/101/20 повідомив позивача про відсутність підстав для перерахунку суддівської винагороди. Відмова мотивована тим, що позивач обіймає посаду судді Вищого господарського суду України, а рішень щодо його переведення до Верховного Суду не приймалося. Відтак, нарахування йому суддівської винагороди (зокрема і після 01.01.2020) здійснюється відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI.

Не погодившись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частин першої та другої статті 31 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI) у системі судів загальної юрисдикції діють вищі спеціалізовані суди як суди касаційної інстанції з розгляду цивільних і кримінальних, господарських, адміністративних справ.

Вищими спеціалізованими судами є: Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України.

Розмір суддівської винагороди за Законом № 2453-VI визначався нормами статті 133 цього Закону.

Зокрема, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Пунктом 2 частини 4 статті 133 Закону № 2453-VI передбачено, що посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: судді вищого спеціалізованого суду - 1,2.

30 вересня 2016 року під час судової реформи набрав чинності Закон № 1402, яким змінено систему судоустрою, зокрема, утворено Верховний Суд, який діє у складі п`яти структурних підрозділів: 1) Велика Палата Верховного Суду; 2) Касаційний адміністративний суд; 3) Касаційний господарський суд; 4) Касаційний кримінальний суд; 5) Касаційний цивільний суд (стаття 37).

Відповідно до вимог статті 36 Закон № 1402 Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Верховний Суд: 1) здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом; 2) здійснює аналіз судової статистики, узагальнення судової практики; 3) надає висновки щодо проектів законодавчих актів, які стосуються судоустрою, судочинства, статусу суддів, виконання судових рішень та інших питань, пов`язаних із функціонуванням системи судоустрою; 4) надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, у яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину; вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неспроможність виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров`я; 5) звертається до Конституційного Суду України щодо конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України; 6) забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом; 7) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Частиною третьою статті 17 Закону № 1402 передбачено, що для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди.

Згідно з частиною другою статті 31 Закону №1402 вищими спеціалізованими судами є: 1) Вищий суд з питань інтелектуальної власності; 2) Вищий антикорупційний суд.

Пунктом 2 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон № 2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Пунктом 24 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 визначено розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 01 січня 2017 року:

а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

Спірні правовідносини у даній справі стосуються відмови відповідача у здійсненні перерахунку з 16.12.2017 суддівської винагороди позивача як судді Вищого господарського суду відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону №1402-VIII, виходячи з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду, який становить 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Пунктом 7 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VІІІ передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом № 2453-VI (положення пункту 7 розділу ХІІ "та ліквідуються" в частині Верховного Суду України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з рішенням Конституційного Суду № 2-р/2020 від 18.02.2020).

Відповідно до пункту 8 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402, день початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, визначається рішенням його Пленуму, що публікується на веб-порталі судової влади та в газеті "Голос України".

Постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 № 2 днем початку роботи Верховного Суду визначено 15 грудня 2017 року.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня його зарахування до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до пункту 22 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII (у редакції, чинній до 31.12.2019), право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI.

До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Пунктом 24 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402 визначено розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:

1) з 01 січня 2017 року:

а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Суд зазначає, що питання наявності підстав для виплати суддям суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону № 1402 неодноразово досліджувалося Верховним Судом.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування статті 135 Закону № 1402-VIII при виплаті суддівської винагороди.

Так, Верховний Суд у постановах від 14.07.2020 у справі №826/13405/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 90367006) та від 31.08.2021 у справі №640/2202/19 дійшов висновку, що законодавець закріпив можливість обрахування окладу суддівської винагороди винятково для судів першої, апеляційної інстанції, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду.

Верховний Суд зауважив, що Вищими спеціалізованими судами в Україні є Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд. Натомість, позивач продовжував обіймати посаду судді Вищого господарського суду України та до жодного іншого суду переведений не був.

Право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону № 1402 мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, й фактично здійснюють правосуддя у відповідному суді.

Верховний Суд дійшов висновку про неможливість отримання позивачем суддівської винагороди відповідно до задоволених позовних вимог, оскільки фактично позивач не здійснює правосуддя у відповідному суді (Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду), а лише підтвердив таку можливість. Отже на позивача не можуть поширюватись гарантії незалежності судді у вигляді суддівської винагороди, за нормами Закону №1402-VIII, який не передбачає у судовій системі України - Вищого господарського суду України.

Таким чином, доводи позивача, щодо нарахування і виплати йому суддівської винагороди згідно з нормами Закону №1402, є необґрунтованими.

Верховний Суд зазначив, що виходячи із аналізу положень Закону №1402 право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 цього Закону виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

1) проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону № 1402-VIII та статті 125 Конституції України.

2) зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді до відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону № 1402-VIII та статті 125 Конституції України.

3) зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону № 1402-VIII та статті 125 Конституції України.

4) фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону № 1402-VIII та статті 125 Конституції України.

5) законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону № 1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Отже, лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на суддівську винагороду, передбачену Законом №1402-VIII.

Верховний Суд наголосив, що приписами пункту 7 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №1402 законодавець конкретно виокремив наведену категорію суддів, у даному випадку суддів ВАС України із кола осіб, на яких можуть поширюватися вимоги, визначені цим Законом щодо права на отримання суддівської винагороди у більшому розмірі, та не залежно від проходження кваліфікаційного оцінювання та підтвердження на відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) грошове забезпечення цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що діяло у редакції до Закону № 1402-УІІІ, тобто до припинення діяльності Вищого господарського суду України статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів" в попередній редакції.

З огляду на висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 135 Закону № 1402-VIII та враховуючи, що станом на 16.12.2017 позивач обіймав посаду судді Вищого господарського суду України й не здійснював правосуддя у Верховному Суді, підстави для нарахування йому окладу судді Верховного Суду відсутні, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Відповідно до правил статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України, Верховного Суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Голова ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України (вул. Копиленка Олександра, 6, м. Київ, 01011, );

Другий відповідач - Верховний Суд (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, буд. 8, ).

Суддя В.О. Григораш