Справа № 361/10896/24
Суддя: Петришин Н. М.
Дата ухвалення: 2025-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2-а/361/148/24
РІШЕННЯ

Іменем України

17 листопада 2025 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого суддіПетришин Н.М.,
за участю секретаря Гриценко А.М.,

розглянувши у відкритому засіданні у залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача

У жовтні 2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 з вищевказаним позовом про визнання протиправною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 посилається на те, що 04 жовтня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 винесено стосовно нього постанову № 976 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП України. Згідно оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 о 08 годині 45 хвилин 03 жовтня 2024 року відмовився від проходження військово-лікарської комісії за направленням ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується рапортом офіцера мобілізаційного відділення лейтенанта ОСОБА_3 від 03.10.2024, чим порушив законодавство про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, а саме абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. У зв`язку з викладеним, на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25 500 грн. ОСОБА_1 вважає таку постанову незаконною та такою, що порушує його права. Позивач вважає, що відповідач виніс оскаржувану постанову без врахування обставин справи, визначення вини, без будь-якої підготовки, адже не було сповіщено про розгляд адміністративної справи з дотриманням розумних строків, не досліджено об`єктивно докази, що призвело до порушення основоположних прав і свобод людини, зокрема, права на справедливий, незалежний і безсторонній розгляд, право на захист особи, що притягається до відповідальності. Так, 03.10.2024 винесено протокол про адміністративне правопорушення і вже 04.10.2024 винесено постанову про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Тобто, у позивача не було достатньо часу для підготовки до розгляду справи, захисту своїх прав. ОСОБА_1 вважає, що у протоколі та оскаржуваній постанові за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відповідач посилається на порушення абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», проте в силу структурного елементу частин і абзаців нормативно-правових актів варто було посилатися на абз. 3 даної норми, оскільки четвертий абзац передбачає, що громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста. Такі обставини свідчать про те, що відповідач повно та всебічно не з`ясував обставини справи. Обтяжуючих обставин при розгляді справи про адміністративне правопорушення виявлено не було, проте на ОСОБА_1 накладено максимальну суму штрафу. Крім того, відеофіксація процедури розгляду справи не здійснювалася. Позивач вважає, що склад адміністративного правопорушення в його діях відсутній, жодних доказів на підтвердження викладених в оскаржуваній постанові обставин відповідач не має. З наведених підстав, ОСОБА_1 просив скасувати постанову № 976 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП України, провадження у справі закрити та стягнути з відповідача судовий збір.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Дутчака І.М. від 01 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду Овдієнко Л.П. від 31.07.2025 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 липня 2025 року вищевказану цивільну справу передано на розгляд судді Петришин Н.М.

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Петришин Н.М. від 20 серпня 2025 року справу прийнято до провадження судді, вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Міняйло Я.В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Пояснив, що ОСОБА_1 повістка не вручалася, він був доставлений у ТЦК та СП, де йому повідомили, що раніше вручалася йому повістка, але насправді така повістка не вручалася. Направлення на проходження військово-лікарської комісії позивачу не вручалася, як цього не надано стороною відповідача. Наразі ОСОБА_1 мобілізований та проходить військову підготовку.

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_2 про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином, відзиву на позов не подав, у судове засідання представника не направив.

Обставини справи, що встановлені судом

Згідно Протоколу про адміністративне правопорушення, складеного 03 жовтня 2024 року уповноваженою посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідальним виконавцем адміністративного відділення, старшим солдатом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 о 08 годині 45 хвилин 03 жовтня 2024 року відмовився від проходження військово-лікарської комісії за направленням ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується рапортом офіцера мобілізаційного відділення лейтенанта ОСОБА_3 від 03.10.2024, чим порушив законодавство про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, а саме абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Постановою № 976 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, складеною 04 жовтня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25 500 грн. Вказано, що ОСОБА_1 свою провину у скоєному правопорушенні не визнав, обставин, що пом`якшують відповідальність за вчинене адміністративне правопорушення, при розгляді справи не встановлено, на розгляд справи останній не з`явився.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини

У ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

У ч. 2 ст. 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

За змістом ч. 3 ст. 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій

Згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і по теперішній час.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно зі ст. 1 вищезазначеного Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У ч. 2 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через медіа.

Згідно частин 1, 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII громадяни зобов`язані: - з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

За змістом ст. 235 КУпАП адміністративні справи про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України) розглядають територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

За приписами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2024 року уповноваженою посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно ОСОБА_1 складено протокол № б/н про адміністративне правопорушення, а саме у зв`язку з тим, що о 08 годині 45 хвилин 03 жовтня 2024 року останній відмовився від проходження військово-лікарської комісії за направленням ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується рапортом офіцера мобілізаційного відділення лейтенанта ОСОБА_3 від 03.10.2024, чим порушив законодавство про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, а саме абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Згідно оскаржуваної постанови № 976 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 04 жовтня 2024 року на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25 500 грн.

За змістом вищевказаної постанови ОСОБА_1 на розгляд справи не з`явився, вказано, що останній свою провину у скоєному правопорушенні не визнав, обставин, що пом`якшують відповідальність за вчинене адміністративне правопорушення, при розгляді справи не встановлено.

Доказів відмови позивача від проходження військово-лікарської комісії, зокрема направлення ІНФОРМАЦІЯ_1 , рапорту офіцера мобілізаційного відділення лейтенанта ОСОБА_3 від 03.10.2024, складеного за таким фактом, наявності повістки чи іншого документу щодо необхідності явки ОСОБА_1 до ТЦК та СП суду не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку на те, що належних доказів вручення повістки, направлення на проходження військово-лікарської комісії, відмови позивача від її проходження представником відповідача до суду не надано.

Суд звертає увагу на доктрину «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree) сформульована Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України».

Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини»). Недопустимими є докази, здобуті із суттєвим порушенням прав та свобод людини.

Вищевказана правова позиція висловлена в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду № 750/12417/23 від 26.01.2024 року.

За приписами ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

По справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи (ч. 1 ст. 284 КУпАП).

Суд звертає увагу на те, що у ч. 4 ст. 159 КАС України закріплено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Керуючись цієї нормою та приймаючи до уваги неподання відповідачем без поважних причин відзиву на позов, незважаючи на своєчасне отримання ухвали про відкриття провадження у справі, суд кваліфікує неподання відповідачем відзиву як визнання позову.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

При цьому, надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, зокрема, відображено у постанові від 28.08.2018 по справі № 802/2236/17-а.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд наголошує на тому, що відповідно до частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження дотримання встановленого законом процесуального порядку прийняття оскаржуваної постанови, правових підстав її винесення, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, відтак постанова начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 976 від 29 січня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закриттю.

Щодо судових витрат

За змістом ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 605,60 грн.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 251, 268, 280, 289 КУпАП, ст. ст. 72-79, 90, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 № 976 від 29 січня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25 500 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Наталія ПЕТРИШИН