Справа № 440/9437/25
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 22 січня 2026 року м. ПолтаваСправа № 440/9437/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МІБ" до Головного управління ДПС у Полтавській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МІБ" звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області про скасування податкового повідомлення-рішення, а саме просить:

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення за № 1 від 21.03.2025 р., винесене Головним управлінням ДПС у Полтавській області, в частині донарахування Товариству з обмеженою відповідальністю МІБ податку на прибуток у розмірі 438 691,00 грн. та штрафний санкцій у розмірі 105 228,00 грн;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення за № 1 від 21.03.2025 р., винесене Головним управлінням ДПС у Полтавській області, в частині донарахування Товариству з обмеженою відповідальністю МІБ податку на додану вартість у розмірі 409 779,00 грн. та штрафний санкцій у розмірі 102 445,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що перевіряючими в ході проведення документальної планової виїзної перевірки фактично було підтверджено на підставі наданих ТОВ «МІБ» первинних бухгалтерських документів та регістрів бухгалтерського обліку наявність збитків у 2021 та 2022 році, які підприємство фактично не показала у дані податкові періоди, а показала у 2023 році та за 9 місяців 2024 року, а тому висновки перевіряючих про донарахування податку на прибуток в цій частині є безпідставними та неправомірними, так як перевіряючі не врахували визначені та підтверджені збитки у майбутніх податкових періодах. Крім того, зазначає, що перевіряючим до перевірки були надані всі необхідні докази (первинні документи), які підтверджують реальність господарських операцій, які підлягали перевірці. Також вказує, що порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

29.07.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечує проти позовних вимог, просить у їх задоволенні відмовити. Вказує на те, що ТОВ «МІБ» самостійно обчислив у поданій звітності по податку на прибуток суми податкового зобов`язання. Отже, відповідно п.54.1. ст.54 ПК України зазначені у деклараціях по податку на прибуток за перевіряємий період та додатків до неї показники вважаються узгодженими. Крім того вказує, що у первинних документах, які були подані позивачем до перевірки на підтвердження реальності господарських операцій, були відсутні обов`язкові реквізити певних первинних документів. Також фактично не підтверджено можливість здійснення вищенаведеними контрагентами господарських операцій з ідентифікованим товаром (бітум нафтовий дорожній в`язкий БНД 60/90) у зв`язку із відсутністю факту (джерела) його законного введення в обіг та/або реального задекларованого виробництва, відсутністю достатньої кількості працівників для здійснення придбання та реалізації різноманітних товарів та виконання робіт, послуг, без залучення стороннього персоналу, відсутністю отримання супутніх послуг для здійснення господарської діяльності, що свідчить про неможливість виконання взятих на себе зобов`язань з реалізації ідентифікованого товару ТОВ «БІТ-ЦЕНТР». Поміж іншого, видаткові накладні по господарських операціях з ПП «Нафтадорбут» були складені із значними недоліками та не надано документів, що підтверджували б інформацію щодо походження продукції. Вказує, що за результатами проведеної перевірки ланцюгів проходження товару, оприбуткованого ТОВ «МІБ», встановлено що його постачальники ТОВ «БІТ-ЦЕНТР» п.н. 38475640, ТОВ «Нафтадорбут» п.н. 42467871, ТОВ «Буд-Транс Компані» п.н. 43518990 придбають будівельні матеріали від різних постачальників, які формують свої витрати та податковий кредит за рахунок придбання іншого асортименту товарів (в т.ч. продукти харчування, сигарети, одяг та інше). Серед вказаної номенклатури відсутні ті будівельні матеріали, які реалізовані на адресу ТОВ «МІБ» (бітум, адгезійна добавка, енергозберігаюча структуруюча добавка,синтетичний віск Sasobit). Таким чином, перевіркою встановлено неможливість здійснення ТОВ «МІБ» господарської операції з ідентифікованим товаром у зв`язку із відсутністю факту (джерела) його законного введення в обіг та/або реального задекларованого виробництва.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та спірні правовідносини.

ГУ ДПС у Полтавській області було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «МІБ» (код 22522986) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2018 по 30.09.2024, , єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 по 30.09.2024 відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки (додаток 1 до акта перевірки, який є його невід`ємною частиною).

Копію наказу ГУ ДПС у Полтавській області 38601284 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МІБ» надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення 04.12.2024.

ТОВ «МІБ» проінформовано про проведення документальної планової виїзної перевірки письмовим повідомленням від 04.12.2024 № 388, яке надіслано платнику податків 04.12.2024 рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Документальною плановою невиїзною перевіркою встановлені наступні порушення ТОВ «МІБ»:

1. пп. 14.1.36, пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14, пп. 44.1 ст.44, пп. 134.1.1 п.134.1 ст. 134, п.п. 139.2.1 п.139.2 ст. 139, п.п. 140.5.11 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI із змінами та доповненнями, П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 р. N 318, ст.4, ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (із змінами та доповненнями), п.1.3, п.2.2, п.2.15 та п.2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку від 24.05.1995 №88; п 3.1. Наказу Мінфіну від 28.03.2013 р. № 433 «Методичні рекомендації щодо заповнення форм фінансової звітності» в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток у розмірі 693 602 грн. у т.ч. . у т.ч. 2018 305358 грн., 2019 60317 грн., 2020 125014 грн., 2021 4139 грн., 2023 181823 грн., три квартали 2024 16952 грн.

2. п. 198.1, п. 198.2, п. 198.5, п. 198.6, ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового Кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010р. (із змінами та доповненнями) в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 506296 грн., в т.ч. за травень 2018 року в сумі 3114 грн., за червень 2018 року в сумі 36566 грн., за жовтень 2018 року в сумі 298943 грн., за грудень 2018 року в сумі 10211 грн., за червень 2019 року в сумі 51403 грн., за серпень 2021 року в сумі 19753 грн., за листопад 2021 року в сумі 5106 грн., за серпень 2023 року в сумі 57800 грн., за вересень 2024 року в сумі 23400 грн.

3. п.198.5 ст. 198, п. 201.1 ст.201 ПК України, в результаті чого встановлено відсутність реєстрації податкових накладних обсягом постачання 482585 грн. у т.ч. грудень 2018 р. - 51055 грн., листопад 2021 р. - 25530 грн., серпень 2023 р. - 289000 грн., вересень 2024 р. 117000 грн.

За результатами перевірки було складено акт від 22.01.2025 № 997/16-31-07-01- 01/38601284.

На підставі висновків акту перевірки, ГУ ДПС у Полтавській області було прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- № 1 від 21.03.2025, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Податок на прибуток приватних підприємців» на суму 816401, 75 коп., з яких 678952 грн. за податковим та/або іншим зобов`язанням, а 137449, 75 за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

- № 1 від 21.03.2025, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)» на суму 632870 грн., з яких 506296 грн. за податковим та/або іншим зобов`язанням, а 126574 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

05.04.2025 ТОВ «МІБ» направлено скаргу до ДПС України.

06.06.2025 ТОВ «МІБ» було отримано рішення ДПС України за № 15917/6/99-00-06-01-01-06 від 03.06.2025 р. про результати розгляду скарги, яким ППР ГУ ДПС у Полтавській області від 21.03.2025 р. за № 1, за № 1 було залишено без змін, а скаргу ТОВ «МІБ» - без задоволення.

Додатково слід зазначити, що ТОВ «МІБ» частково погодилося та сплатило донараховані податки та штрафні санкції, зокрема:

1. грошові кошти, сплачені за платіжною інструкцією №185 від 30.06.2025 року в рахунок оплати податку на прибуток (код платежу 11021000) згідно податкового повідомлення-рішення від 21.03.2025 року №1 в сумі 261615,00 гривень (двісті шістдесят одна тисяча шістсот п`ятнадцять грн. 00 коп.);

2. грошові кошти, сплачені за платіжною інструкцією №186 від 30.06.2025 року в рахунок оплати в рахунок оплати штрафних санкцій з податку на прибуток (код платежу 11021000) згідно податкового повідомлення-рішення від 21.03.2025 року №1 в сумі 32222,00 гривень (тридцять дві тисячі двісті двадцять дві грн. 00 коп.)

3. грошові кошти, сплачені за платіжною інструкцією №188 від 30.06.2025 року в рахунок оплати податку на додану вартість (код платежу 14010100) згідно податкового повідомлення-рішення від 21.03.2025 року №1 в сумі 96517,00 гривень (дев`яносто шість тисяч п`ятсот сімнадцять грн. 00 коп.)

4. грошові кошти, сплачені за платіжною інструкцією №187 від 30.06.2025 року в рахунок оплати штрафних санкцій з податку на додану вартість (код платежу 14010100) згідно податкового повідомлення-рішення від 21.03.2025 року №1 в сумі 24129,25 гривень (двадцять чотири тисячі сто двадцять дев`ять грн. 25 коп.).

В іншій частині порушень позивач не погодився та відповідно звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковим кодексом України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Приписами п.п. 14.1.181., п. 14.1., ст. 14 ПК України визначено, що податковим кредитом є сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. 185.1. ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Положеннями п. 186.1. ст. 186 ПК України передбачено, що місцем постачання товарів є:

а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах б і в цього пункту);

б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою;

в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/ послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушення вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 ПК України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).

Відповідно до п. 2.1 Розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п. 2.2. вказаного розділу визначено, що первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Пункт 2.4. Розділу 2 Положення передбачено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/ або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як встановлено з матеріалів справи, контролюючий орган, в акті перевірки від 22.01.2025 № 997/16-31-07-01- 01/38601284 зазначає, що з наданих для проведення перевірки товарно-транспортних накладних убачається, що в якості перевізника в них зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «БІТ-ЦЕНТР», а також наведено відомості про водіїв, зокрема: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Водночас, як встановлено під час перевірки, відповідно до даних спрощеного фінансового звіту ТОВ «БІТ-ЦЕНТР» за 9 місяців 2018 року, власні основні засоби, у тому числі транспортні засоби, на балансі підприємства відсутні.

Перевіркою також не встановлено фактів придбання ТОВ «БІТ-ЦЕНТР» послуг з оренди транспортних засобів у сторонніх суб`єктів господарювання у період здійснення спірних господарських операцій, що свідчить про відсутність у товариства матеріально-технічних можливостей для самостійного надання послуг з перевезення.

У ході перевірочних заходів з`ясовано, що транспортний засіб марки DAF з державним номерним знаком НОМЕР_1 , який зазначений у товарно-транспортних накладних як такий, що використовується перевізником, зареєстрований за фізичною особою, тоді як автомобілі марки DAF з державними номерними знаками НОМЕР_2 та НОМЕР_3 перебувають у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «БІОЙЛ» (код за ).

Крім того, відповідно до даних податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, та сум утриманого з них податку (форма № 1-ДФ) за другий та третій квартали 2018 року, встановлено, що особи, зазначені в товарно-транспортних накладних як водії, не перебували у штаті ТОВ «БІТ-ЦЕНТР», а цивільно-правові договори з ними товариством не укладалися.

Такі обставини у своїй сукупності свідчать про відсутність у ТОВ «БІТ-ЦЕНТР» необхідних трудових та матеріально-технічних ресурсів для фактичного здійснення заявлених перевезень, що ставить під сумнів реальність відповідних господарських операцій.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме товарно-транспортних накладних, наданих для проведення перевірки, в якості перевізника (автотранспортного підприємства) зазначено приватне підприємство «Нафтадорбуд» (код за ), а водієм вказано ОСОБА_3 . Разом із тим, відповідно до фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва ПП «Нафтадорбуд» за перше півріччя 2019 року, поданого до контролюючого органу, встановлено відсутність у підприємства власних основних засобів, у тому числі транспортних засобів, а також відсутність фактів придбання послуг з оренди транспортних засобів у період здійснення спірних господарських операцій.

Крім того, за даними відкритого інформаційного ресурсу ua.carplates.app, транспортний засіб марки DAF з державним номерним знаком НОМЕР_2 , який зазначений у товарно-транспортних накладних як такий, що використовувався перевізником, зареєстрований за Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «БІОЙЛ» (код за ).

Додатково суд враховує, що згідно з податковими розрахунками сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, та сум утриманого з них податку (форма № 1-ДФ) ПП «Нафтадорбуд» за другий квартал 2019 року, особа ОСОБА_3 не перебувала у трудових відносинах із зазначеним підприємством, а також відсутні відомості про виплату йому грошових коштів як фізичній особі підприємцю.

Сукупність наведених обставин свідчить про відсутність у ПП «Нафтадорбуд» необхідних матеріально-технічних та трудових ресурсів для фактичного здійснення перевезень, що, у свою чергу, ставить під обґрунтований сумнів реальність задекларованих господарських операцій.

Доказів на спростування даних фактів позивачем не надано.

Відтак, суд приходить до висновку про відсутність фактів, що підтверджують транспортування олії соняшникової від ТОВ БІТ-ЦЕНТР на адресу ТОВ МІБ.

Крім того, суд не вбачає підстав вважати наведені вище обставини належним підтвердженням факту транспортування продукції між позивачем та його контрагентом, оскільки вони не містять достатніх та достовірних доказів реального переміщення товару у межах відповідної господарської операції.

Поміж іншого, суд вважає за можливе звернути увагу на те, що дослідивши документи, подані для проведення перевірки у межах господарських взаємовідносин між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІБ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буд-Транс Компані», суд установив відсутність у матеріалах справи будь-яких документів, які б підтверджували якісні характеристики та походження поставленої продукції. Зокрема, не надано сертифікатів якості, сертифікатів відповідності, паспортів виробника чи інших супровідних документів, обов`язок передачі яких прямо передбачений умовами пунктів 2.8 та 4.1 договору поставки № 14/05-В від 14 травня 2020 року.

При цьому суд враховує, що відповідно до частини другої статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний одночасно з переданням товару передати покупцеві всі приналежності та документи, що стосуються товару, у тому числі технічну документацію, сертифікати якості та інші документи, передбачені договором або актами цивільного законодавства. Відсутність таких документів свідчить про недотримання сторонами істотних умов договору та унеможливлює підтвердження фактичного обігу відповідного товару.

Суд також звертає увагу, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували реальне транспортування адгезійної добавки Wetfix BE у кількості 190 кг, зокрема первинних документів, що фіксують факт переміщення товару від постачальника до покупця.

Відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, товарно-транспортна накладна є основним первинним документом, що підтверджує факт здійснення перевезення вантажу, містить відомості про вантажовідправника, вантажоодержувача, маршрут перевезення, пункти навантаження та розвантаження, а також дозволяє ідентифікувати відповідний вантаж і учасників транспортного процесу.

Аналогічні вимоги встановлені Законом України «Про автомобільний транспорт», яким визначено обов`язковість застосування товарно-транспортної накладної як первинного транспортного документа для всіх суб`єктів господарювання незалежно від форми власності.

З урахуванням викладеного, відсутність товарно-транспортної накладної унеможливлює встановлення фактичного маршруту переміщення товару, перевірку реальності та своєчасності здійснення відповідних логістичних операцій, ідентифікацію відповідальних осіб за приймання вантажу, а також оцінку економічної доцільності таких операцій з огляду на територіальну віддаленість контрагентів.

За таких обставин суд доходить висновку, що надані позивачем документи не підтверджують фактичного здійснення спірних господарських операцій, а відсутність належної первинної бухгалтерської та транспортної документації свідчить про формальний характер відображення відповідних операцій у податковому та бухгалтерському обліку.

Як було зазначено в акті перевірки, визначальною ознакою господарської діяльності є наявність ділової мети, що полягає у намірі отримати економічного ефекту від операції.

Така згідно пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності, кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Відповідно до пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) це причина, яка може бути наявна лише за мови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Відповідно до пункту 6 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», витратами звітного періоду визнається зменшення активів або збільшення зобов`язань, яке призводить до зменшення власного капіталу підприємства, за винятком його зменшення внаслідок вилучення або розподілу власниками, за умови можливості достовірної оцінки таких витрат. Застосування зазначеної норми свідчить, що відображення витрат у бухгалтерському обліку можливе виключно за наявності реальних змін у майновому стані суб`єкта господарювання.

Крім того, статтею 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV закріплено принцип превалювання сутності над формою, відповідно до якого господарські операції підлягають відображенню в обліку виходячи з їх реального економічного змісту, а не лише з формального документального оформлення. Отже, сам факт складання договорів, накладних чи інших документів не може вважатися достатнім доказом реальності господарської операції без підтвердження її фактичного здійснення.

Суд звертає увагу, що паперове оформлення господарських операцій саме по собі не створює податкових наслідків, якщо відсутній реальний об`єкт таких операцій, а будь-які документи договори, рахунки, акти, накладні можуть набувати статусу первинних лише за умови фактичного вчинення відповідної господарської операції.

Згідно з пунктами 2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, забороняється приймати до виконання первинні документи, що оформлюють операції, які суперечать вимогам законодавства та нормативно-правових актів. Господарська операція, яка фактично не відбулася, не може бути відображена у бухгалтерському обліку та, відповідно, не може формувати об`єкт оподаткування.

У цьому контексті суд зазначає, що документи, якими оформлено взаємовідносини між ТОВ «МІБ» та його контрагентами ТОВ «БІТ-ЦЕНТР», ТОВ «Нафтадорбут» і ТОВ «Буд-Транс Компані», за змістом пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України не можуть вважатися належними документами для підтвердження показників податкового обліку та податкової звітності, оскільки фактичне здійснення відповідних господарських операцій не доведено.

З наведеного вбачається, що поняття «господарська операція» є самостійною правовою категорією, яка не тотожна правочину чи господарському зобов`язанню. Податкові наслідки можуть виникати виключно у разі здійснення реально вчинених господарських операцій, пов`язаних із рухом активів, зміною зобов`язань або власного капіталу платника податків. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема викладеною у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 520/11437/18, від 6 березня 2018 року у справі № 804/5444/16, а також від 5 березня 2020 року у справі № 826/9368/15.

При цьому відповідно до вимог чинного податкового законодавства саме на платника податків покупця покладається обов`язок доведення правомірності формування витрат та податкового кредиту шляхом подання належних первинних документів, оскільки саме він здійснює розрахунок податкових зобов`язань, що підлягають сплаті до бюджету.

Суд також враховує правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 14 березня 2017 року у справі № 21-2239а16 та від 22 листопада 2016 року у справі № 826/11397/14, відповідно до яких недоведеність фактичного здійснення господарських операцій позбавляє первинні документи юридичної сили для цілей формування податкової вигоди, навіть за умови їх належного оформлення за зовнішніми ознаками та факту перерахування грошових коштів контрагенту, якщо такий рух коштів не має безпосереднього зв`язку з реальною господарською діяльністю.

Крім того, відсутність у спірних операціях розумної економічної причини (ділової мети), визначеної підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України як намір платника податків отримати економічний ефект у результаті господарської діяльності, також є самостійною підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що господарські операції між ТОВ «МІБ» та ТОВ «БІТ-ЦЕНТР», ТОВ «Нафтадорбут» і ТОВ «Буд-Транс Компані» не відповідають критеріям реальності, не мають ділової мети та не спрямовані на отримання економічного результату, а відтак не можуть створювати правомірні податкові наслідки для позивача.

Поміж іншого суд вказує на наступне, у ході проведення документальної перевірки шляхом співставлення показників бухгалтерського обліку та фінансової звітності встановлено, що ТОВ «МІБ» за результатами 2023 року та дев`яти місяців 2024 року занизило показник фінансового результату до оподаткування, визначений відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, на загальну суму 388 270 грн, у тому числі за 2023 рік 321 671 грн, за дев`ять місяців 2024 року 66 599 грн.

Згідно з пунктом 3.1 Методичних рекомендацій щодо заповнення форм фінансової звітності, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 28 березня 2013 року № 433, звіт про фінансові результати має забезпечувати подання повної, правдивої та неупередженої інформації про доходи, витрати та фінансові результати діяльності підприємства за відповідний звітний період. Недотримання цих вимог призводить до викривлення фінансових показників, що є неприпустимим.

Суд враховує, що відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток, який визначається шляхом коригування фінансового результату до оподаткування, відображеного у фінансовій звітності, на податкові різниці, передбачені розділом ІІІ цього Кодексу. Таким чином, заниження показника фінансового результату до оподаткування безпосередньо впливає на правильність визначення податкових зобов`язань з податку на прибуток.

Перевіркою Звіту про фінансові результати (форма № 2-м) встановлено заниження показника рядка 2290 «Фінансовий результат до оподаткування» на суму 388 270 грн, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 69 889 грн, у тому числі за 2023 рік 57 901 грн, за дев`ять місяців 2024 року 11 988 грн.

Суд звертає увагу, що у запереченнях до акта перевірки ТОВ «МІБ» не спростувало встановлені контролюючим органом розбіжності за 2023 рік та дев`ять місяців 2024 року, а лише послалося на наявність від`ємного значення об`єкта оподаткування у 2021 2022 роках, яке, за твердженням платника, фактично існувало, однак не було відображене ані у податковій звітності, ані у фінансовій звітності за формою № 2-м.

Разом із тим, як встановлено судом, протягом 2021 2022 років ТОВ «МІБ» самостійно декларувало позитивне значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток та подавало відповідні податкові декларації із додатками РІ, не зазначаючи у них сум від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових періодів за рядком 3.2.4, передбаченим підпунктом 140.4.4 пункту 140.4 статті 140 Податкового кодексу України. Отже, сума такого від`ємного значення платником податків не була визначена та задекларована у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України платник податків самостійно обчислює суму податкового зобов`язання, яку зазначає у податковій декларації, і така сума вважається узгодженою. За цих обставин показники, задекларовані ТОВ «МІБ» у податкових деклараціях з податку на прибуток та додатках до них за перевіряємий період, є узгодженими, а доводи платника про необхідність врахування не відображених ним самим показників від`ємного значення об`єкта оподаткування не ґрунтуються на вимогах податкового законодавства.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що контролюючим органом правомірно встановлено заниження фінансового результату до оподаткування та, як наслідок, податку на прибуток, а доводи позивача не спростовують висновків акта перевірки та не є підставою для визнання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень протиправними.

Проте, суд не бере до уваги посилання відповідача щодо порушень у господарських операцій контрагента-постачальника («наступні» ланцюги постачання), що призводить до відсутності підтвердження реальності господарських операцій ТОВ «МІБ», виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, шляхом перевірки рішень, дій чи бездіяльності таких суб`єктів на відповідність критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності. При цьому суд здійснює перевірку лише тих обставин, які мають безпосереднє значення для вирішення конкретного публічно-правового спору та стосуються прав і обов`язків сторін у справі.

Згідно зі статтею 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Отже, жодна особа не може бути притягнута до відповідальності за дії або бездіяльність інших осіб, у тому числі своїх контрагентів або контрагентів таких контрагентів, за відсутності доведеності її власної протиправної поведінки чи узгодженості дій з іншими суб`єктами.

Податкове законодавство також виходить із принципу персональної відповідальності платника податків. Так, відповідно до пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов`язком є обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та сплатити суму податку у порядку і строки, визначені цим Кодексом. Норми Податкового кодексу України не покладають на платника податків обов`язку контролювати дотримання податкової дисципліни іншими суб`єктами господарювання поза межами власних господарських операцій.

Суд виходить із того, що предметом судового контролю у даній справі є реальність та правомірність господарських операцій безпосередньо між позивачем та його контрагентами, а також податкові наслідки саме таких операцій для позивача. Водночас правовідносини контрагентів позивача з їх власними контрагентами (так звані «наступні» або «віддалені» ланцюги постачання) не є предметом цього судового розгляду та не можуть отримувати самостійну правову оцінку судом у межах даної справи.

Такий підхід узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, відповідно до якої податкові наслідки для платника податків можуть наставати виключно за результатами оцінки його власних господарських операцій та поведінки, а не з огляду на можливі порушення, допущені іншими учасниками господарського обороту. Верховний Суд неодноразово наголошував, що негативні податкові наслідки для платника податків не можуть ґрунтуватися лише на встановленні порушень у діяльності його контрагентів або контрагентів наступних ланок, за відсутності доказів обізнаності платника про такі порушення чи його участі у протиправних схемах.

Крім того, відповідно до принципу правової визначеності, який є складовою верховенства права та закріплений у статті 8 Конституції України, особа повинна мати можливість передбачити правові наслідки своєї поведінки. Покладення на платника податків обов`язку відповідати за дії невизначеного кола третіх осіб суперечило б цьому принципу та призводило б до необґрунтованого розширення меж його відповідальності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що при вирішенні даної справи він обмежується дослідженням ланцюга господарських операцій безпосередньо позивача та його контрагентів у межах спірних правовідносин. Обставини здійснення господарської діяльності контрагентів позивача з іншими суб`єктами господарювання не можуть бути покладені в основу висновків про протиправність дій позивача та не утворюють для нього самостійних правових наслідків.

Таким чином, суд вважає, що позивач не може нести відповідальність за можливі порушення податкового чи іншого законодавства, допущені його контрагентами або контрагентами наступних ланок, а правова оцінка таких правовідносин виходить за межі предмета та підстав даного адміністративного спору.

Відтак, оцінивши повноту, характер, об`єктивність та юридичне значення конкретних фактичних обставин справи, врахувавши ненадання усіх документів, які за звичайною діловою практикою супроводжують здійснення такого роду операцій та у сукупності з первинними документами підтверджують їх виконання, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем документи не підтверджують виконання робіт/надання послуг на користь позивача, що унеможливлює розцінювати їх як належні, достатні та достовірні докази придбання позивачем обумовленими господарськими договорами товарів, робіт (послуг).

Отже, оскільки позивачем не спростовано належними та допустимими доказами факт реальної зміни матеріального та грошового стану контрагента, суд приходить до висновку про правомірність висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає, що відповідач при винесені оскаржуваних податкових повідомлень-рішень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно та своєчасно, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення є такими, що не підлягають скасуванню.

Одночасно, судом враховується, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги ТОВ МІБ задоволенню не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні у зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 3, 6-10, 139, 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "МІБ" (вул. Конституції України, 1, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, рнокпп 38601284) до Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) про скасування податкового повідомлення-рішення відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.О. Чеснокова