Справа № 320/54929/24
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2026-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2026 року №320/54929/24

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Колеснікова І.С., судді Головенко О.Д., Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправним та нечинним рішення в частині, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Національного банку України про визнання протиправними та нечинними положення пунктів 3, 5, 5-2 Постанови Правлінням Національного банку України від 24.02.2022 №18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у складі колегії суддів.

Свої вимоги позивач мотивує відсутністю правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення, наслідком чого стало порушення його прав щодо вільного розпорядження належними йому коштами.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві наголошує, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені у наданому суду відзиві.

Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив, в якій позивач додатково зазначив про надання відзиву неуповноваженою особою.

Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив з обґрунтуванням безпідставності доводів позивача, у тому числі щодо надання відзиву уповноваженою особою.

Заслухавши у судовому засіданні 14.01.2026 позиції присутніх представників учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, судом вирішено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.02.2022 відповідачем прийнято Постанову № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану».

Пунктом 3 вказаної Постанови визначено заборонити видачу в Україні готівкових коштів у гривнях з рахунку клієнта в національній валюті в обсязі, що перевищує 100000 гривень у день (без урахування комісії банку), крім зняття готівкових коштів у гривнях:

1) з метою виплати заробітної плати та соціальних виплат;

2) з рахунків підприємств та установ, що забезпечують виконання мобілізаційних планів (завдань), Уряду України;

4) з рахунків державних органів, уповноважених згідно із законодавством України здійснювати оперативно-розшукову, контррозвідувальну, розвідувальну діяльність або досудове розслідування;

5) з рахунків дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав в Україні;

6) з рахунків, розпорядником яких є митний орган, для цілей повернення коштів, прийнятих митним органом на зберігання або вилучених, їх власнику;

7) з рахунків державних установ та/або громадських об`єднань фізкультурно-спортивної спрямованості, які забезпечують виконання Єдиного календарного плану фізкультурно-оздоровчих, спортивних заходів та спортивних змагань України на відповідний рік, на здійснення витрат або компенсаційних виплат на відрядження національних збірних команд України для участі в офіційних міжнародних змаганнях та навчально-тренувальних зборах з підготовки до таких міжнародних змагань, що проводяться за кордоном;

8) з рахунків небанківських фінансових установ, що здійснюють діяльність з торгівлі валютними цінностями в готівковій формі на підставі ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, з метою підкріплення готівковою гривнею власних кас та/або кас відокремлених підрозділів, пунктів обміну іноземної валюти готівкою в гривнях у сумі, що не перевищує суми в гривнях, яка була раніше зарахована банком на такий рахунок:

від здійснення валютно-обмінних операцій шляхом інкасації залишків готівки або самостійного внесення небанківською фінансовою установою залишків готівки на рахунок через операційну касу банку (філії, відділення), у якому відкритий цей рахунок;

отримана внаслідок продажу безготівкової іноземної валюти з рахунку небанківської фінансової установи в іноземній валюті, що була зарахована на такий рахунок від здійснення валютно-обмінних операцій або отримана як відшкодування за прийняті на інкасо банкноти іноземної валюти.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено заборонити видачу в Україні готівкових коштів в іноземній валюті з рахунку клієнта в іноземній валюті в обсязі, що перевищує в еквіваленті 100000 гривень у день (без урахування комісії банку), крім зняття готівкових коштів в іноземній валюті з рахунків:

1) підприємств та установ, що забезпечують виконання мобілізаційних планів (завдань), Уряду України;

3) на здійснення компенсаційних виплат на довготермінові відрядження та виплат на забезпечення діяльності працівників апаратів військових аташе та апаратів представників Міністерства оборони України при закордонних дипломатичних установах України;

3-1) на здійснення витрат або компенсаційних виплат на відрядження національних збірних команд України для участі в офіційних міжнародних змаганнях та навчально-тренувальних зборах з підготовки до таких міжнародних змагань, включених до Єдиного календарного плану фізкультурно-оздоровчих, спортивних заходів та спортивних змагань України на відповідний рік, що проводяться за кордоном;

4) Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України для забезпечення діяльності Збройних Сил України;

5) на здійснення державним авіаційним підприємством експлуатаційних витрат для забезпечення, організації та виконання повітряними суднами літерних авіаційних рейсів;

6) державних органів, уповноважених згідно із законодавством України здійснювати оперативно-розшукову, контррозвідувальну, розвідувальну діяльність або досудове розслідування;

7) дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав в Україні;

8) розпорядником яких є митний орган, для цілей повернення коштів, прийнятих митним органом на зберігання або вилучених, їх власнику;

9) на здійснення виплат на відрядження особам, які входять до складу офіційних делегацій, очолюваних Президентом України, для візитів за кордон, та/або до складу передових груп, що забезпечують підготовку візитів Президента України за кордон;

10) на здійснення виплат на відрядження працівникам державних підприємств, що є виконавцями державних контрактів (договорів) з оборонних закупівель, які здійснюються відповідно до законодавства України;

11) органів та підрозділів Державної служби України з надзвичайних ситуацій на здійснення виплат для виконання завдань за призначенням, що направляються для ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій чи надання гуманітарної допомоги до інших держав;

12) небанківських фінансових установ, що здійснюють діяльність з торгівлі валютними цінностями в готівковій формі на підставі ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, з метою підкріплення готівковою іноземною валютою власних кас та/або кас відокремлених підрозділів, пунктів обміну іноземної валюти в сумі, що не перевищує суми в іноземній валюті, яка була раніше зарахована банком на такий рахунок:

від здійснення валютно-обмінних операцій шляхом інкасації залишків готівки або самостійного внесення небанківською фінансовою установою залишків готівки на рахунок через операційну касу банку (філії, відділення), у якому відкритий цей рахунок;

отримана як відшкодування за прийняті на інкасо банкноти іноземної валюти;

13) Міністерства оборони України для забезпечення делегацій Міністерства оборони України, очолюваних Міністром оборони України або його заступниками, які відряджаються за кордон у службові відрядження.

Пунктом 5-2 вказаної Постанови визначено заборонити видачу за межами України готівкових коштів:

1) з усіх рахунків клієнта банку, відкритих у національній валюті, крім видачі готівкових коштів, що здійснюється з використанням:

особистого електронного платіжного засобу, - в обсязі, що не перевищує в еквіваленті 12500 гривень на кожні сім календарних днів; та/або

корпоративного (бізнесового) електронного платіжного засобу, - в обсязі, що не перевищує в еквіваленті 17500 гривень на кожні сім календарних днів;

2) з рахунку клієнта банку, відкритого в Україні в іноземній валюті, у загальному обсязі, що визначений в абзаці першому пункту 5 цієї постанови (до загального обсягу враховується сума готівкових коштів в іноземній валюті, які видано того самого дня з рахунку цього клієнта в іноземній валюті в межах України).

Дія підпунктів 1 та 2 пункту 5-2 цієї постанови не поширюється на видачу коштів із рахунків:

працівників апаратів військових аташе та апаратів представників Міністерства оборони України при закордонних дипломатичних установах України;

особам, які входять до складу офіційних делегацій, очолюваних Президентом України, для візитів за кордон та/або до складу передових груп, що забезпечують підготовку візитів Президента України за кордон;

працівників державних підприємств, що є виконавцями державних контрактів (договорів) з оборонних закупівель, які здійснюються відповідно до законодавства України;

поліцейських, які направлені як представники (офіцери зв`язку) до Генерального секретаріату/Глобального комплексу інновацій Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол, Європейського поліцейського офісу;

особового складу органів та підрозділів Державної служби України з надзвичайних ситуацій, які здійснюють заходи з надання допомоги з ліквідації надзвичайної ситуації чи надання гуманітарної допомоги на території інших держав.

працівників Міністерства закордонних справ України, які направлені у відрядження для участі в заходах, пов`язаних з реалізацією зовнішньої політики України, захистом національних інтересів України у сфері міжнародних відносин, а також прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Відповідно до 2 другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 14 статті 7 Закону України «Про Національний банк України» (далі Закон про Національний банк) Національний банк здійснює валютне регулювання, визначає порядок виконання операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний нагляд за банками, а також небанківськими фінансовими установами та операторами поштового зв`язку, які отримали ліцензію на здійснення валютних операцій.

Згідно з пунктом 20 статті 7 Закону про Національний банк Національний банк визначає, особливості функціонування банківської системи України, зокрема у разі введення воєнного стану чи особливого періоду.

Національний банк, відповідно до статті 44 Закону про Національний банк, діє як уповноважена державна установа при застосуванні валютного законодавства. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та нагляду належить, зокрема, видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.

Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб (стаття 56 Закону про Національний банк).

Так, з метою забезпечення надійності та стабільності функціонування банківської системи в умовах широкомасштабної збройної агресії та запровадження воєнного стану в Україні відповідно до статті 7 Закону про Національний банк Національний банк визначив особливості роботи банківської системи в період запровадження воєнного стану, що знайшло відображення у Постанові № 18 у формі, зокрема, відповідних заходів (заборон).

Метою запровадження цих заходів є максимальне забезпечення потреб оборони України, безперебійне функціонування системи державних фінансів та об`єктів критичної інфраструктури, стабілізація ситуації на грошово-кредитному ринку України, включаючи його валютний сегмент, а також запобігання непродуктивному відтоку капіталу.

Одним із зазначених вище заходів, що застосований Національним банком, є обмеження щоденного обсягу щодо зняття коштів клієнтом банку з власних рахунків, що знайшло своє відображення у пунктах 3, 5, 5-2 постанови Правління № 18, зміст яких наведено вище.

Як вказує відповідач, метою запровадження саме цих заходів безпосередньо служить нівелювання негативного впливу на ліквідність банківської системи, а також на стан грошово-кредитного ринку, а саме валютний його сегмент у частині здійснення операцій щодо зняття клієнтами готівки національної та іноземної валюти з їх власних рахунків. Такі обмеження (заборони) мають тимчасовий характер та скасовуватимуться за наявності відповідних передумов.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що: « … оскаржувані норми Постанови № 18 містить положення, які дискримінують мене, оскільки ставлять у нерівне становище із тими, на кого заборона на видачу готівки не застосовується, зокрема: державними органами, уповноваженими згідно із законодавством України здійснювати оперативно-розшукову, контр-розвідувальну, розвідувальну діяльність або досудове розслідування; дипломатичними представництвами, консульськими установами іноземних держав в Україні; митними органами, державними авіаційними підприємствами тощо. Наведене є свідченням прямої дискримінації за ознакою суб`єкта власника коштів».

У контексті наведеного суд зазначає таке.

Відповідно до частини 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно зі статтею 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, конкретно передбачені статтею 64 Конституції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон про режим воєнного стану) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону про режим воєнного стану правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» обороноздатність держави здатність держави до захисту у разі збройної агресії або збройного конфлікту. Вона складається з матеріальних і духовних елементів та є сукупністю воєнного, економічного, соціального та морально-політичного потенціалу у сфері оборони та належних умов для його реалізації.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

Отже, законодавством можуть визначатися винятки у застосуванні принципу заборони дискримінації, зокрема, у випадках коли обмеження у реалізації/ користування правами і свободами в будь-якій формі має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до статті 99 Конституції України, частини 1 статті 6 Закону про Національний банк основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 6 Закону про Національний банк при виконанні своєї Основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі.

Національний банк у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті.

Отже, керуючись статтями 6, 7 Закону про Національний банк, з метою забезпечення надійності та стабільності функціонування банківської системи, Правління Національного банку приймає рішення про встановлення в умовах воєнного стану особливостей регулювання грошово-кредитного ринку та здійснення валютного регулювання та нагляду (пункт 1 частини 1 статті 15 Закону про Національний банк).

Відповідно до частини 2 статті 9 та частини 1 статті 10 Закону про режим воєнного стану в умовах воєнного стану органи державної влади здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України; у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження, зокрема, Національного банку.

Таким чином, системний аналіз функцій та повноважень Національного банку, визначених статтею 99 Конституції України, статтями 6, 7, 15 Закону про Національний банк, статтями 9, 10 Закону про режим воєнного стану, дає підстави для прийняття Національним банком рішень, у тому числі щодо обмежень, зокрема передбачених пунктами 3, 5, 5-2 Постанови № 18, з урахуванням комплексного підходу щодо реалізації належним чином наданого йому законодавчо визначеного мандату, в першу чергу із забезпечення виконання Основної функції, а також із врахуванням наслідків прийняття таких рішень.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що пунктами 3, 5, 5-2 Постанови № 18 не порушується принцип заборони дискримінації. Встановлені обмеження є обґрунтованими та вагомими, переслідують легітимну мету та відповідають вимогам пропорційності та межам дозволеного втручання/обмеження прав особи.

Вирішуючи дану справу судом акцентується увага на тому, що обґрунтовуючи своє право на оскарження 102 позивач зазначив таке: «… внаслідок запровадження відповідачем зазначених вище обмежень щодо видачі готівкових коштів з банківського рахунку, я фактично був позбавлений права власності, адже вільно користуватися та розпоряджатися належними мені готівковими грошовими коштами з банківського рахунку я не можу з вини відповідача».

Так, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 5 КАС України декларує право на звернення до суду та способи судового захисту, згідно частини першої якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Отже, з огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-яке право, а порушене суб`єктом владних повноважень.

Отже, з наведеного слідує необхідність підтвердження обставин, що свідчать про порушення права. Позивач повинен довести, що він має право і є потерпілим від порушення цього права з боку суб`єкта владних повноважень.

Як вбачається з позову наявність порушеного права оскаржуваними пунктами Постанови № 18 позивач пов`язує із неможливістю користуватися своїми кошти, при цьому враховуючи обмеження, що встановлені оскаржуваними пунктами, така неможливість повинна стосуватися саме коштів у розмірі більшому за 100 000 грн.

Разом з тим, позивач, за час розгляду справи судом, не надав жодного доказу про наявність у нього відкритих рахунків у банках, та, відповідно, наявність на таких рахунках суми грошових коштів, що перевищує 100 000 грн, доказу намагання отримати ці гроші зі свого банківського рахунку та відмови у проведенні такої операції банком.

Натомість доводи позивача фактично базуються на припущеннях, без посилання на реальні порушення права, а тому не можуть свідчити про незаконність самої постанови.

Оскаржуваними пунктами 3 та 5 Постанова № 18 встановленні обмеження щодо видачі готівкових коштів у сумі більшої за 100 000 грн у день, а отже, суб`єктом оскарження даної постанови є особи, які мають на банківському рахунку більше 100 000 гривень, або будуть мати зазначену суму і надали докази підтвердження цього до суду. позивачем, в свою чергу, таких доказів не надано.

Отже, безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного акту, оскільки ним не доведено, що такий акт спричинив суттєвого негативного впливу саме на позивача і він зазнав, або зазнає реальної шкоди, що додатково до наведеного вище свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправним та нечинним рішення в частині відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий - суддя Колеснікова І.С.

Судді: Головенко О.Д. Перепелиця А.М.

Перепелиця А.М.