Справа № 200/5597/25
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2026-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року справа №200/5597/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Гайдара А.В., суддів: Геращенка І.В., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року (повне судове рішення складено 25 серпня 2025 року) у справі № 200/5597/25 (суддя в І інстанції Кошкош О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягала в не нарахуванні на невиплаті одноразової додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань за періоди з 01.04.2024 по 22.04.2024 (включно), з 23.04.2024 по 14.07.2024 (включно), з 02.08.2024 по 06.08.2024 (включно), з 10.08.2024 по 01.09.2024 (включно);

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити одноразову додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань за періоди з 01.04.2024 по 22.04.2024 (включно), з 23.04.2024 по 14.07.2024 (включно), з 02.08.2024 по 06.08.2024 (включно), з 10.08.2024 по 01.09.2024 (включно), з відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Ухвалою суду першої інстанції від 30.07.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку.

07.08.2025 на адресу суду від відповідача надійшла заява (вх. № 30223/25) про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду першої інстанції від 14.08.2025 у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 від 07.08.2025 (вх. № 30227/25) про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 240 КАС України відмовлено.

Ухвалою суду першої інстанції від 14.08.2025 заяву Військової частини НОМЕР_1 від 07.08.2025 (вх. № 30223/25) про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропущення строку звернення до суду задоволено частково. Адміністративний позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: заяви про поновлення строку звернення до суду із цим позовом та доказів поважності причин пропуску такого строку.

18.08.2025 на адресу суду першої інстанції на виконання ухвали від 14.08.2025 в межах десятиденного строку позивачем надано заяву про поновлення строку звернення до суду.

Обґрунтовуючи заяву позивач зазначав, що довідка про доходи від 02.01.2025 №8 не містить інформації щодо нарахування та виплати одноразової додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 (тобто не відображає всіх складових нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення), то позивачу жодним чином не могло бути повідомлено про факт не нарахування та невиплату йому спірної одноразової додаткової винагороди.

Ухвалою суду першої інстанції від 25 серпня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.

Роз`яснено позивачу, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Не погодившись з ухвалою про залишення позову без розгляду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що довідка про доходи від 02.01.2025 №8 не містить інформації щодо нарахування та виплати одноразової додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 (тобто не відображає всіх складових нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення), то позивачу жодним чином не могло бути повідомлено про факт не нарахування та невиплату йому спірної одноразової додаткової винагороди. Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази вручення позивачу відповідачем розрахунку грошового забезпечення, тому відсутні підстави вважати про пропуск позивачем строку звернення до суду. Послався на практику Верховного Суду.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Залишаючи позовні вимоги без розгляду, суд першої інстанції посилався на наступне.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Верховний Суд у постанові від 03.08.2023 у справі № 280/6779/22 зазначив, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

З метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду здійснила перегляд судового рішення у справі № 460/21394/23.

У постанові від 21.03.2025 Судова палата відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду, зокрема, від 29.01.2025 у справі № 500/6880/23 та від 28.08.2024 у справі № 580/9690/23, у яких Верховним Судом до правовідносин щодо перерахунку індексації грошового забезпечення військовослужбовця за 2016-2018 роки застосовано статтю 233 КЗпП України у редакції, що набула чинності з 19.07.2022, оскільки саме вона була чинною на момент звернення позивачів до суду із позовом (жовтень 2023 року).

У зазначеній постанові судова палата дійшла висновку, що, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).

Ураховуючи, що невиплата спірних сум грошового забезпечення позивача охоплює періоди з 01.04.2024 по 22.04.2024 (включно), з 23.04.2024 по 14.07.2024 (включно), з 02.08.2024 по 06.08.2024 (включно), з 10.08.2024 по 01.09.2024 (включно), суд зазначає, що до спірних правовідносин у цій справі належить застосовувати норми частини першої статті 233 КЗпП України у редакції після 19.07.2022, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Водночас згідно з пунктом 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений коронавірусом SARS-CoV-2, карантин, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, скасовано 30.06.2023.

Судова палата в постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 констатувала, що, з урахуванням приписів пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01.07.2023.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 25.06.2025 по справі № 380/6445/24.

На підставі інформації внесеної до автоматизованої комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" судом встановлено, що 24.12.2024 позивач вже звертався до Донецького окружний адміністративний суд (справа № 200/8963/24) із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 . Під час розгляду вказаної справи Військовою частиною НОМЕР_1 було надано відзив (15.01.2025) на позовну заяву до якого було долучено довідку від 02.01.2025 №8 про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення за період з вересня 2020 року по жовтень 2024 року.

Зі змісту вказаної довідки судом встановлено, що така містить види грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, надбавка за таємність, премія, індексація, підйомна допомога, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога), окрім нарахування та виплати одноразової додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, що є предметом розгляду в справі 200/5597/25.

Тобто, позивачу було відомо про факт не нарахування та невиплату одноразової додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 ще 15.01.2025. При цьому позивач визнає факт отримання довідки про доходи від 02.01.2025 № 8 саме 15.01.2025. Таким чином тримісячний строк звернення до суду закінчився 15.04.2025.

Разом з тим, як встановлено судом, позивач звернувся із цим позовом до суду через систему "Електронний суд" 28.07.2025, тобто із порушенням встановленого тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статтею 233 КЗпП України (в редакції, чинній з 19 липня 2022 року).

В заяві про поновлення строку звернення до суду від 18.08.2025 позивач зазначає, що довідка про доходи від 02.01.2025 № 8 не містить інформації щодо нарахування та виплати одноразової додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 (тобто не відображає всіх складових нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення), то позивачу жодним чином не могло бути повідомлено про факт не нарахування та невиплату йому спірної одноразової додаткової винагороди.

Таким чином позивач підтверджує відсутність в довідці від 02.01.2025 № 8 інформації щодо нарахування та виплати одноразової додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.

Суд зазначає, що вказану довідку позивач отримав 15.01.2025 в межах розгляду адміністративної справи № 200/8963/24.

Отже, довідка від 02.01.2025 № 8, отримана позивачем 15.01.2025, містить відомості про всі виплачені йому види грошового забезпечення за відповідний період, проте не містить даних про нарахування та виплату одноразової додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168. Відтак саме з цієї дати позивач довідався про порушення свого права, у зв`язку з чим тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, закінчився 15.04.2025. Оскільки позов подано лише 28.07.2025, тобто з пропуском установленого строку без поважних причин, підстав для його поновлення немає.

За усталеною практикою Верховного суду причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Також суд першої інстанції послався на практику Європейського суду з прав людини в рішеннях від 28.05.85 в справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" та від 13.02.2001 в справі "Кромбах проти Франції", в рішеннях від 20.05.2010 в справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 в справі "Наталія Михайленко проти України"; в рішенні "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein проти Німеччини" (рішення від 12 липня 2001 року п. 44); (справи "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії"; рішення у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року).

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Так, в постанові від 19 листопада 2025 року в справі № 420/27284/24 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в пунктах 63-66 зазначив, «…що стаття 233 Кодексу законів про працю України пов`язує початок обчислення строку не лише з моментом, коли позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а із моментом, коли він дізнався про порушення свого права. При застосуванні статті 233 Кодексу законів про працю України та, стверджуючи про те, що позивач про порушення своїх прав повинен був дізнатися у місяці виплати додаткової винагороди, суди зобов`язані були перевірити об`єктивну можливість позивача знати про порушення свого права.

З огляду на доводи позивача, Судова палата зазначає, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 31.12.2023 судам попередніх інстанцій необхідно з`ясувати наявність/відсутність у позивача об`єктивної можливості до 03.06.2024 (отримання документів від відповідача) бути обізнаним про порушення свого права.

За результатом установлення указаних обставин стане можливим установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом у частині вимог за період з 19.07.2022 по 31.12.2023 та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.

З урахуванням викладеного, Судова палата дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду допустили неправильне застосування норм права, у зв`язку із чим дійшли передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачу…».

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції про залишення позову без розгляду не може вважатись постановленою з дотриманням процесуального законодавства.

Крім того, відповідно до наданих документів, позивач проходить військову службу, з якої не звільнений.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1-7/2024(337/24) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Згідно пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, тому судове рішення ухвалено з порушенням процесуального права, що обумовлює задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року у справі № 200/5597/25 задовольнити.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року у справі № 200/5597/25 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 січня 2026 року.

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко

І.Д. Компанієць