Справа № 520/29647/25
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2026-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову в залишенні позову без розгляду

23 січня 2026 року м. ДніпроСправа № 520/29647/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду та клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Луганського окружного адміністративного суду на розгляді перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за весь період служби з 5 лютого 2023 року до 7 червня 2024 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за весь період служби з 5 лютого 2023 року до 7 червня 2024 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням до складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з урахуванням складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Харківський окружний адміністративний суд ухвалами від:

14 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишив без руху та повідомив позивача про необхідність виправити недоліки позовної заяви, а саме, надати до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку, з наданням належних доказів цього;

25 листопада 2025 року:

прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії передав до Луганського окружного адміністративного суду.

Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 29 грудня 2025 року серед іншого:

прийняв до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

продовжив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) спочатку;

встановив відповідачу строк для подання через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» відзиву на позовну заяву (відзиву) і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду) разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів, - п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про прийняття справи до провадження;

встановив позивачу строк для подання через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» відповіді на відзив разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) відповідачу копії відповіді на відзив та доданих до неї документів, - п`ять днів з дня отримання копії відзиву та доданих до нього документів;

встановив відповідачу строк для подання через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» заперечення разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) позивачу копії заперечення та доданих до них документів, - п`ять днів з дня отримання відповіді на відзив та доданих до неї документів;

зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про прийняття справи до провадження у справі надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» або шляхом надіслання поштовим зв`язком на тимчасову адресу для листування (абонементна скринька 4585, АДРЕСА_1 ):

довідку про включення Військової частини НОМЕР_1 до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України;

довідку про проходження ОСОБА_1 військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 із зазначенням періодів такої служби;

наказ про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;

наказ про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;

докази ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;

грошовий атестат на ОСОБА_1 разом з доказами ознайомлення ОСОБА_1 з грошовим атестатом;

довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 5 лютого 2023 року до 31 липня 2024 року з зазначенням окремо всіх складових грошового забезпечення (щомісячних основних, щомісячних додаткових та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) у кожному місяці;

особисті картки грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 2023 року до 2024 року;

документально підтверджену інформацію щодо виплати ОСОБА_1 у 2023-2024 роках грошової допомоги на оздоровлення (у разі невиплати зазначити про таку невиплату);

інформацію про нарахування чи ненарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у 2024 році;

документально підтверджену інформацію щодо виплаченої у липні 2024 року додаткової винагороди до 30000,00 грн у розмірі 6000,00 грн із зазначенням за який період така винагорода виплачена;

зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про прийняття справи до провадження надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» або шляхом надіслання поштовим зв`язком на тимчасову адресу для листування (абонементна скринька 4585, АДРЕСА_1 ) з особової справи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ):

наказ про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;

докази ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;

грошовий атестат на ОСОБА_1 разом з доказами ознайомлення ОСОБА_1 з грошовим атестатом.

Також суд в ухвалі від 29 грудня 2025 року зазначив, що наявних в матеріалах справи документів недостатньо для з`ясування питання, чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними). У зв`язку із чим зазначив, що заяву про поновлення строку звернення до суду буде вирішено судом після зібрання всіх необхідних документів під час судового розгляду справи.

На обґрунтування клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач зазначив, що відповідно до наказу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 27 січня 2023 року № 98-РС молодший сержант ОСОБА_1 , штаб-сержант 3 категорії групи зв`язку та інформаційних систем Військової частини НОМЕР_4 , звільнений з займаної посади та зарахований у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 .

4 лютого 2024 року позивач прибув у розташування Військової частини НОМЕР_1 та продовжив службу до 7 червня 2024 року включно. Позивач почав приймати безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, у Військовій частини НОМЕР_1 (3-я ОСОБА_2 ).

У період проходження служби у Військовій частини НОМЕР_1 позивач не мав можливості звернутися до фахової правничої допомоги, оскільки постійно знаходився у зоні активних бойових дій.

Довготривала участь у бойових діях в зоні АТО / ООС та подальша добровільна мобілізація у лави Збройних сил України під час повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну та захист територіальної цілісності Батьківщини, негативно вплинуло на стан здоров`я позивача.

На той час, за станом здоров`я та постійної напруги на військовій служби у зоні активних бойових дій, у позивача не було можливості займатися оскарженням протиправних дій відповідача та отримання фахової правничої допомоги. У кінці 2023 року позивач був на лікуванні у військовому шпиталі, після, пройшовши лікування, був повернений на службу у Військову частину НОМЕР_1 та звільнений за станом здоров`я.

Після отримання всіх необхідних документів із Військової частини НОМЕР_1 , у липні 2024 року почав оформлювати документи у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Процедура зайняла трохи більше 2-х місяців, після заповнення військового квитка необхідною інформацією та внесення позивача до електронного реєстру, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після неодноразового звернення до посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач отримав направлення на комісію для встановлення ступеня втрати працездатності та групи інвалідності у зв`язку зі звільненням з військової служби за станом здоров`я, пов`язаного із захистом Батьківщини.

На фоні довготривалих бюрократичних процедур під час звільнення та у подальшому отримання направлення на МСЕК, стан здоров`я позивача різко погіршився, у зв`язку із чим позивач був змушений звернутися за госпіталізацією у медичний заклад, де проходив лікування з 2 серпня 2024 року до 16 серпня 2024 року.

7 жовтня 2024 року згідно з актом огляду МСЕК № 672 б позивач отримав ІІІ групу інвалідності, пов`язану із захистом Батьківщини.

20 січня 2025 року, на фоні захворювання, отриманого під час захисту Батьківщини, різко погіршився стан здоров`я позивача. Позивач був змушений звернутися за госпіталізацією у медичний заклад, де проходив лікування з 20 січня 2025 року до 3 лютого 2025 року.

На фоні постійних обстрілів агресором навесні та влітку 2025 року, стан здоров`я позивача погіршувався та він був змушений проходити неоднократне обстеження стану здоров`я.

У квітні та травні 2025 року позивач проходив обстеження в медичних закладах.

У липні 2025 року на фоні обстрілів зі сторони Російської Федерації та погіршення самопочуття позивач був госпіталізований на лікування. Значних покращень не було. У жовтні 2025 року прийнято рішення про встановлення групи інвалідності ІІІ ступеня.

На адвокатський запит відповідач надав письмову відповідь від 5 листопада 2025 року за №1781/59774, з якої слідує, що відповідач надає довідку з фінансового відділу по ОСОБА_1 . У виплаті грошової допомоги на оздоровлення за весь період служби з 5 лютого 2023 року до 7 червня 2024 року та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, які передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», позивачу відмовлено.

Позивач зазначає, що він не міг передбачити, що орган держави, у цьому випадку Військова частина НОМЕР_1 , може порушувати його права. Позивач зазначає, що не знає особливостей військового та соціального законодавства, у зв`язку з чим не міг знати, що його права порушуються та не відповідають вимогам законодавства.

З огляду на викладене, позивач просить поновити йому строк звернення до суду.

15 січня 2026 року від відповідача через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» за вхідним реєстраційним № 507/2026 надійшов відзив на позовну заяву від 14 січня 2026 року б/н та частково витребувані документи.

У відзиві від 14 січня 2026 року б/н відповідач серед іншого просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду внаслідок пропуску останнім тримісячного строку звернення до суду, з огляду на те, що у цій справі перебіг строку звернення позивача до адміністративного суду розпочався з 7 червня 2024 року дата виключення його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та вручення йому грошового атестата № 1781/14460 від 17 червня 2024 року. До суду ж ОСОБА_1 звернувся 10 листопада 2025 року, тобто з пропуском строку звернення до суду та без поважних причин.

Користуючись правом на подання заяв по суті справи, позивач подав відповідь на відзив від 17 січня 2025 року б/н, в якій серед іншого зазначив, що відповідач пропустив строк на подачу відзиву на позовну заяву та про те, що підпис у наданому грошовому атестаті є не його підписом.

Позовна заява з додатками та ухвала про прийняття справи до провадження від 29 грудня 2025 року в електронному вигляді доставлені Військовій частині НОМЕР_1 до Електронного кабінету за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи 23 грудня 2025 року та 29 грудня 2025 року відповідно, а судом повідомлення про доставлення електронних документів до Електронного кабінету отримані 24 грудня 2025 року та 30 грудня 2025 року відповідно, про що свідчать довідки про доставку електронного документа за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Електронного кабінету учасника процесу.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно із пунктом 12 частини першої статті 4 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: судове рішення - рішення, постанова, ухвала суду будь-якої інстанції.

Оскільки суд отримав повідомлення про вручення ухвали від 29 грудня 2025 року про прийняття справи до провадження 30 грудня 2025 року, то останнім днем на подання відзиву на позовну заяву було 14 січня 2026 року.

Згідно із частиною дев`ятою статті 120 КАС України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Отже, відповідач не пропустив строк на подання відзиву на позовну заяву від 14 січня 2026 року б/н, поданого через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд».

Вирішуючи клопотання про залишення позову без розгляду, суд виходить з такого.

Статтею 122 КАС України визначено, що:

- позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (частина перша);

- для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга);

- для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята).

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Так, до 19 липня 2022 року частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Водночас, частиною другою цієї статті до 19 липня 2022 року було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, до 19 липня 2022 року право на заробітну плату не обмежувалось будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із вимогами статті 2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У аспекті спірних правовідносин поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення охоплювався застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, до 19 липня 2022 року звернення до суду з позовними вимогами щодо заробітної плати (грошового забезпечення) не обмежувалось будь-яким строком.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із пунктами другим-третім статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзаци перший, другий пункту 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Позивач у цій справі звернувся до суду за захистом свого права на належне грошове забезпечення (оплату праці). Позивачем не оскаржуються умови проходження публічної служби або звільнення з неї. Отже, застосуванню до спірних правовідносин стосовно строків звернення до суду підлягають положення КЗпП України, а не КАС України.

Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Також Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до статті 116 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України у редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

11 грудня 2025 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 1-р/2025, яким визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

У пункті 2 Рішення від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 визначено, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Оскільки означений спір в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за весь період служби з 5 лютого 2023 року до 7 червня 2024 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за весь період служби з 5 лютого 2023 року до 7 червня 2024 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди є трудовим спором щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби, то тримісячний строк звернення до суду з 12 грудня 2025 року до спірних правовідносин не застосовується, а отже, строк звернення до суду в позовними вимогами в цій частині позивач не пропустив.

Водночас, починаючи з 19 липня 2022 року обмежено строк звернення до суду з позовами про вирішення трудових спорів щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні. З 19 липня 2022 року у спорах щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, такий строк становить три місяці з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 травня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп) також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами; конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній».

На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, доцільно зробити висновок, що суд під час розгляду справи має застосовувати той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.

З огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд зауважує про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (в редакції Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності (тобто на ті відносини, які виникли починаючи з 19 липня 2022 року).

Оскільки спірні правовідносини в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням до складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з урахуванням складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» виникли після 19 липня 2022 року, то до спірних правовідносин щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні одноразової грошової допомоги при звільненні застосовується строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Згідно із частиною третьою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена (частина третя статті 240 КАС України).

В постанові від 29 грудня 2025 року у справі № 580/9034/24 Верховний Суд зазначив, що грошовий атестат за своєю правовою природою є документом про остаточний розрахунок військової частини з військовослужбовцем у день його виключення зі списків особового складу військової частини та підтверджує виплату належних йому складових грошового забезпечення саме на цей день.

Отже, у межах спірних правовідносин грошовий атестат є письмовим повідомленням про суми, нараховані та виплачені військовослужбовцю при звільненні.

З огляду на чисельну практику Верховного Суду щодо спірного питання, ключовим у цій справі для з`ясування питання дотримання / недотримання позивачем строку звернення до суду є факт отримання позивачем грошового атестату.

Із зібраних матеріалів справи суд встановив таке.

Відповідно до витягу із наказу Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 7 червня 2024 року № 181 молодшого сержанта ОСОБА_1 , оператора радіорелейної станції 2 взводу зв`язку роти зв`язку тилового командного пункту польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_5 , звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 7 червня 2024 року № 168-РС у відставку за підпунктом «б» пункту 2 (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби) частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ухвалено вважати таким, що справи та посаду здав, і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 ; з 7 червня 2024 року виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Зазначеним наказом постановлено виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460 «Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби».

Доказів ознайомлення позивача із зазначеним наказом відповідач суду не надав.

Згідно із пунктом 7 грошового атестату від 7 червня 2024 року № 1781/14460 ОСОБА_1 при звільненні виплачено одноразову грошову допомогу в разі звільнення у сумі 21898,50 грн.

У пункті 14 «Правильність даних, зазначених в атестаті» грошового атестату від 7 червня 2024 року № 1781/14460 підтверджена підписом військовослужбовця.

Водночас, позивач заперечує, що цей підпис здійснений ним.

У суду також існують сумніви в тому, що підпис у грошовому атестаті виконаний саме позивачем, оскільки із наданих позивачем заяв по суті справи та засвідчених ним письмових доказів у паперовому вигляді дійсно можна побачити суттєві відмінності між такими підписами.

З огляду на викладене, суд не може дійти беззаперечного висновку про виконання відповідачем обов`язку щодо ознайомлення позивача із грошовим атестатом.

Відтак, суд доходить висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду, оскільки таке звернення відбулося після отримання ним від відповідача листа від 5 листопада 2025 року № 1781/59774, додатком до якого є довідки про грошове забезпечення за 2023-2024 роки. З урахуванням викладеного, такий строк не підлягає поновленню.

Як наслідок, не підлягає задоволенню клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Керуючись статтями 120, 121, 122, 240, 241, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Т.І. Чернявська