Справа № 380/19580/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 380/19580/24 пров. № А/857/2439/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Пліша М.А.,

суддів: Курильця А.Р., Мікули О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року (головуючий суддя Мричко Н.І., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті підвищення пенсії ОСОБА_1 , як особі, що необгрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок підвищення пенсії, нарахування та виплату ОСОБА_1 , згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01 лютого 2024 року;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 згідно статті 58 Закону №1788-ХІІ, як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 28 червня 1950 року, звільненій 13 грудня 1955 року на підставі Ухвали Верховного суду УРСР від 12 листопада 1955 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у перерахунку та виплаті підвищення пенсії ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату підвищення пенсії ОСОБА_1 згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, з 01.02.2024.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) відповідно до статті 58 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 згідно статті 58 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 28.06.1950 по 13.12.1955.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Зокрема апелянт вказує на те, що право на зарахування стажу у потрійному розмірі мають лише ті репресовані особи, які перебували під вартою, відбували покарання в місцях позбавлення волі, а також перебували на примусовому лікуванні, проте позивачка разом з членами своєї сім`ї перебували на спецпоселенні, що не можна вважати часом тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання або перебування на примусовому лікуванні.

Апелянт вказує, що позивачка реабілітована за ст. 3 Закону №962-ХІІ, а не за ст. 1 цього Закону.

Відтак, зазначає, оскільки позивачка була виселена, а не засуджена, вимога про зарахування часу перебування у висланні у потрійному розмірі до стажу є безпідставною та незаконною, а сам перерахунок по стажу не передбачений чинним законодавством.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач перебуває на пенсійному обліку у Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з довідкою Управління внутрішніх справ України Львівської області від 26.02.1993 №4/4-606 ОСОБА_2 , 1930 року народження, є реабілітованою особою. Виселена на спецпоселення в Красноярський край 28.06.1950, звільнена 13.12.1955.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 прізвище ОСОБА_3 після одруження ОСОБА_4 .

03.11.2012 Львівська обласна рада видала позивачу посвідчення № 362/23-Р, згідно з яким позивач має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

15.02.2024 позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила здійснити перерахунок пенсії відповідно до розміру мінімальної заробітної плати за віком у розмірі 50%.

Листом від 04.03.2024 відповідач відмовив у задоволенні його заяви з посиланням на положення постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення» від 16.08.2008 №654, відповідно до якого позивачу виплачується 43,52 грн набавки, як члену сім`ї реабілітованих. Для зарахування до страхового стажу періоду перебування на спецпоселенні в Красноярському краї, як члена сім`ї репресованого та згодом реабілітованого, в потрійному розмірі підстав немає.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та у проведенні перерахунку стажу роботи протиправними, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідач як суб`єкт владних повноважень жодними належними та допустимими доказами не довів правомірність своєї поведінки, пов`язаної з відмовою у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком та не зарахуванні до стажу роботи за період перебування у засланні у потрійному розмірі.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 №962-XII (Закон №962-XII) (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтями 3, 4 Закону №962-XII (у редакції до 05.05.2018) передбачено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Тобто вказані вище норми законодавець до реабілітованих осіб відніс як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №962-XII реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема назву закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», преамбулу та ст.1, 3, 6 Закону №962-ХІІ.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Щодо покликання апелянта на доводи, щодо того що позивачка не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї репресованого, якого було реабілітовано, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до приписів ст. 11 Закону №962-XII у цьому законі терміни вживаються у такому значенні: репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

За змістом ст. 12 Закону №962-XII реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Репресіями комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, за визначенням цієї статті, є засоби примусу, що здійснювалися репресивними органами комуністичного тоталітарного режиму у 1917-1991 років, зокрема, позасудовими органами, проти окремих осіб, груп населення, народів з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів у формах, визначених цим Законом.

Статтею 2 Закону №962-XII однією з форм репресії визнано заслання, яким є примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Відповідно до статті 6 Закону №962-XII реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з наявною в матеріалах справи копією посвідчення №362/23-Р, позивачка має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII.

Відповідно до пункту «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 01.11.1991 №1788-XII (Закон №1788-XII) призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною 1 статті 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (Закон №1058-IV) передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-ХІІ. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008 (Постанова КМУ №654) встановлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні.

Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, колегія суддів вказує, що при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови КМУ №654, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Такі правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 по справі №446/1525/16-а, від 04.03.2020 по справі №446/1566/16-а, від 16.01.2020 по справі №446/1535/16-а, від 24.10.2019 по справі №446/1526/16-а, від 02.10.2019 по справі №446/1542/16-а.

Оглядаючи матеріали справи, апеляційний суд звертає увагу, що згідно з довідки Управління внутрішніх справ Львівської області від 26.02.1993 №4/4-606, позивачка виселена із м. Миколаєва Миколаївського району Львівської області на спецпоселення в Красноярський край, з якого звільнена 13.12.1955 року.

Тобто позивачка разом із сім`єю зазнала репресій у вигляді заслання на спецпоселення в Красноярський край і згодом була реабілітована, та має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

З огляду на те, що до позивачки застосовано одну з форм репресій (заслання) та згодом вона була реабілітована, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є репресованою особою, яку у подальшому реабілітовано, а не членом сім`ї такої особи, як констатує відповідач.

Зі змісту листа ГУ ПФУ у Львівській області від 04.03.2024 №6152-5517/Я-52/8-1300/24 вбачається, що позивачка, відповідно до постанови №654, отримує підвищення до пенсії у розмірі 43,52 грн. При цьому, апеляційний суд наголошує, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку в подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи.

Отже, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області протиправно відмовлено позивачу у проведенні перерахунку підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи позивача як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) та зобов`язання здійснити перерахунок стажу роботи у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 28.06.1950 по 13.12.1955, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №962-XII (в редакції з 05.05.2018) реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Крім того, статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивачка в період з 28.06.1950 по 13.12.1955 була виселена на спецпоселення в Красноярський край з конфіскацією майна, з якого звільнена 13.12.1955, а відтак, відповідачем протиправно не проведено позивачу відповідний перерахунок стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

Таким чином, апеляційний суд приходить висновку про наявність підстав для визнання протиправною відмову відповідача у проведенні перерахунку стажу роботи позивача як особи, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання),

З огляду на встановлені судом обставини, на переконання колегії суддів, відповідач, відмовляючи у перерахунку та виплаті підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком та зарахуванні стажу роботи за час перебування у засланні діяв неправомірно. А відтак, висновки суду про необхідність зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачці підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 77 Закону №1788-ХІІ з урахуванням раніше виплачених сум та здійснити позивачці перерахунок стажу роботи згідно зі ст. 58 Закону №1788-XII та ст. 6 Закону №962-XII, як пільгу із обчислення стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 28.06.1950 до 13.22.1955 є вірними.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року у справі №380/19580/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя М.А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула