Справа № 160/1336/26
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
22 січня 2026 р.Справа №160/1336/26
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову в адміністративній справі №160/1336/26, -
21.01.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просить суд:
Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить:
В обґрунтування вказаної заяви зазначив, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець з 22.11.2025. Основним та єдиним видом діяльності позивача є роздрібна торгівля тютюновими виробами в спеціалізованих магазинах (КВЕД 47.26).
Однак, 02.01.2026 року рішенням ГУ ДПС у Дніпропетровській області №3 дія всіх виданих позивачу ліцензій була припинена.
Вказав, що зі змісту витягів з Єдиного реєстру ліцензіатів вбачається, що дія виданих позивачу ліцензій була зупинена на підставі п. 10 ч. 2 ст. 46 Закону України № 3817-ІХ.
В свою чергу, як п. 10 ч. 2 ст. 46 Закону України № 3817-ІХ так і п. 81.2 ст. 81 ПК України, передбачають фіксацію факту відсутності суб`єкта господарювання за допомогою мультимедійної інформації: технічними приладами та/або технічними засобами, що здійснюють або мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису чи звукозапису, та/або засобами фото-, кінозйомки, відеозапису чи звукозапису.
За приписами пп. 20.1.17 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право: залучати у разі потреби фахівців, експертів та перекладачів, застосовувати під час виконання податковим керуючим повноважень, визначених цим Кодексом, фотозйомку та відеозапис.
У цій справі, всупереч вищевказаним нормам, відповідачем до актів про відсутність ліцензіата за місцем провадження діяльності не було долучено документальних доказів (фотозйомка та/або відеозапис) відсутності позивача за місцем провадження діяльності.
Крім того вказав, що фактично, з моменту прийняття спірного рішення господарська діяльність позивача зупинена, а для відновлення прав та інтересів позивача необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а саме: витрати на збереження персоналу (виплата заробітних плат працівникам під час зупинення діяльності позивача, виплата компенсацій звільненим працівникам); витрати на оренду та комунальні послуги (незважаючи на те, що діяльність позивача зупинена, зобов`язання по договорам оренди зберігаються); сплата податків та обов`язкових платежів (зокрема, позивач зобов`язаний сплачувати Єдиний соціальний внесок незалежно від того, чи здійснює він господарську діяльність); витрати на збереження активів (витрати на охорону товару та приміщень, у яких позивач здійснював господарську діяльність); витрати на ведення обліку та звітності (незалежно від зупинення діяльності позивач зобов`язаний подавати податкові звіти).
Також вказав, що для відновлення діяльності у майбутньому позивач буде вимушений понести витрати, зокрема але не виключно: на оновлення приміщень або ремонт (якщо діяльність буде зупинена на тривалий час), набір нового персоналу, маркетинг, відновлення клієнтської бази, пошук нових постачальників товару.
Наведений вище перелік втрат позивача не є вичерпним. При цьому, зупинення дії рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області жодним чином не зачіпає інтересів держави в особі контролюючого органу та не завдає збитків державі.
Зазначив, що вжиття заходів забезпечення позову ніяким чином не перешкоджатиме виконанню оскаржуваного розпорядження в разі відмови позивачу в задоволенні позову, оскільки, відповідно до ч. 6 ст. 157 КАС України, у випадку ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позову заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.
Отже, негативні наслідки в разі ненадання заявникові тимчасового судового захисту, переважатимуть наслідки вжиття заходів забезпечення позову.
Частиною першою статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Судом встановлено, що основним видом економічної діяльності ОСОБА_1 є роздрібна торгівля тютюновими виробами у спеціалізованих магазинах (КВЕД 47.26).
Позивачем отримані наступні ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами з реєстраційними номерами:
02.01.2026 року рішенням ГУ ДПС у Дніпропетровській області №3 дія всіх виданих позивачу ліцензій була припинена.
Розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з частиною першою статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Таким чином, вказаною нормою визначено вичерпний перелік заходів забезпечення позову, які можуть застосовуватися адміністративними судами.
Частиною другою статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Таким чином забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили.
Спосіб забезпечення позову має бути безпосередньо пов`язаним з предметом спору, співмірним суті порушеного права та водночас запобігати порушенню прав інших осіб, тобто в основі має бути принцип збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.
Щодо доводів заявника про наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області №3 від 02.01.2026 року, суд зазначає, що протиправність оскаржуваного рішення може бути встановлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності під час розгляду адміністративної справи по суті.
Правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладена у постанові від 19 червня 2018 року в справі №826/9263/17, зводиться до того, що підстави щодо наявності очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог.
Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 28 березня 2018 року в справі №800/521/17 зазначено, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.
За таких обставин, наведені заявником доводи в обґрунтування необхідності забезпечення позову в частині щодо посилання на наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, на думку суду, не є достатніми та обґрунтованими для вжиття заходів забезпечення позову.
Суд зазначає, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Щодо посилання заявника на те, що невжиття судом заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення, яким анульовано ліцензії позивача на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами, зумовить необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав та інтересів позивача, а саме: витрати на збереження персоналу (виплата заробітної плати працівникам під час зупинення діяльності позивача, виплата компенсацій звільненим працівникам); витрати на оренду та комунальні послуги (незважаючи на зупинення діяльності позивача, зобов`язання за договорами оренди зберігаються); сплата податків та обов`язкових платежів (зокрема, позивач зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від здійснення господарської діяльності); витрати на збереження активів (витрати на охорону товару та приміщень, у яких позивач здійснював діяльність); витрати на ведення обліку та звітності (незалежно від зупинення діяльності позивач зобов`язаний подавати податкову звітність), суд зазначає наступне.
Інститут забезпечення адміністративного позову дійсно є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Проте, сам по собі факт прийняття відповідачем рішення, яке ймовірно стосується прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
У розглядуваному випадку заявником не доведено, а судом не встановлено і не підтверджено у передбаченому процесуальним законом порядку наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову.
Так, у поданій заяві заявником не наведено жодного обґрунтованого та доведеного мотиву, з якого можна дійти висновку, що невжиття заходів у вигляді зупинення рішення про анулювання ліцензій на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, як і не вказано, в чому буде полягати складність дій, направлених на відновлення прав позивача, як і не доведено жодним чином, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
Підстави забезпечення позову, передбачені ч. 2 ст. 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Зазначені позивачем у заяві про забезпечення позову доводи не дають суду підстав для вжиття заходів забезпечення позову, що передбачені ст. 151 КАС України, оскільки заявником у цій справі жодним чином не доведено та документально не підтверджено обставини (матеріали справи не містять належних та допустимих доказів), які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам та інтересам, які б унеможливили їх захист без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення чи які б свідчили про реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, як і не надано доказів можливості настання невідворотних наслідків для господарської діяльності позивача, зокрема: щодо кількості працівників, яких необхідно буде забезпечувати заробітною платою на період зупинення діяльності, право на здійснення якої надавалося анульованим ліцензіями, або яких необхідно буде звільняти через неможливість виплачувати заробітну плату; обґрунтованого розрахунку можливих фінансових збитків, доказів перебування майна в оренді, яку, як зазначає позивач, необхідно буде оплачувати, а також доказів того, що це майно необхідне саме для провадження господарської діяльності позивача тощо. Тобто, позивачем у межах цієї справи наведено лише загальні твердження про можливість настання негативних наслідків для його господарської діяльності, проте, жодної конкретної аргументації не вказано та доказів на її підтвердження не надано.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які заявник оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, чого не відбулось у цій справі, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Щодо доводів заявника щодо того, що з моменту прийняття спірного рішення господарська діяльність позивача зупинена, суд зазначає, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе і можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач не підтвердив, як саме невжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення його прав.
Після вирішення спору у справі, що розглядається, на його користь (якщо для цього будуть наявні відповідні підстави) позивач зможе безперешкодно продовжити свою господарську діяльність, а в разі завдання йому шкоди оскарженим рішенням відповідача, в тому числі у вигляді упущеної вигоди, та її доведення, просити про відшкодування такої у встановленому законом порядку, що, однак, перебуває за межами предмету спору в цій справі.
Отже, у цьому конкретному випадку, відсутні підстави вважати, що застосування заходів забезпечення позову у зв`язку з імовірністю завдання позивачу майнової шкоди та репутаційних втрат, інших негативних наслідків, є співмірним з предметом спору та предметом доказування у справі.
Суд не заперечує того, що забезпечення позову шляхом зупинення дії спірного рішення може убезпечити ОСОБА_1 від понесення ним збитків, настання майнових втрат, нанесення шкоди у вигляді недоотримання прибутку тощо.
Проте варто врахувати, що такі обставини в будь-якому випадку не визначені нормами ст. 150 КАС України як безумовні підстави для забезпечення позову, а отже, не вказують і не можуть вказувати на очевидну протиправність адміністративного акта, який у спірних відносинах виданий у формі розпорядження.
У згаданих справах Верховний Суд відхилив доводи стосовно можливого нанесення суб`єкту господарювання майнової шкоди як підстави для забезпечення позову і обставини, які ускладнюють чи унеможливлюють ефективний захист чи поновлення порушених прав та інтересів, зазначивши, що безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Аналогічна правова позиція щодо можливості забезпечення позову судом в усіх випадках, де має місце анулювання дозвільних документів у вигляді ліцензій на певні види господарської діяльності, також була висловлена Верховним судом і у постанові від 20 листопада 2024 року в справі №140/2609/24.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, встановлено, що заявником не доведено та документально не підтверджено обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, що унеможливило б захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі, як і не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі.
За таких обставин, наведені заявником доводи в обґрунтування необхідності забезпечення позову, на думку суду, не є достатніми та обґрунтованими для вжиття заходів його забезпечення, оскільки матеріали справи не містять об`єктивних доказів, які б свідчили про існування підстав, визначених ст. 150 КАС України, отже, подана заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову в адміністративній справі №160/1336/26, є необґрунтованою, а відтак задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 150-154, 156, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову в адміністративній справі №160/1336/26 відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник