Справа № 160/24912/23
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

22 січня 2026 року

м. Київ

справа №160/24912/23

адміністративне провадження № К/990/1637/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Стародуба О.П. та Чиркіна С.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року

у справі №160/24912/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 27 квітня 2023 року №45;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ та пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, починаючи з 19 квітня 2023 року, зарахувавши до трудового стажу за Списком №2 періоди роботи ОСОБА_1 з 15 квітня 1990 року по 31 серпня 1995 року, з 02 січня 2003 року по 05 липня 2003 року, з 19 липня 2011 року по 15 липня 2013 року, з 12 вересня 2016 року по 04 лютого 2019 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 27 квітня 2023 року №45 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, періоди його роботи з 15 квітня 1990 року по 31 серпня 1995 року, з 02 січня 2003 року по 05 липня 2003 року та з 19 липня 2011 року по 15 липня 2013 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 року) з 19 квітня 2023 року.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 27 квітня 2023 року №45.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 08 квітня 1998 року по 21 липня 2000 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду зроблених у цій справі.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат - Хомич Іван Олександрович, 05 січня 2026 року звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

На обґрунтування поважності підстав пропуску строку позивач зазначає, що копія постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року на його адресу не надходила. Водночас з повним текстом постанови позивач ознайомився 05 грудня 2025 року з Єдиного державного реєстру судових рішень, тобто з моменту надання загального доступу до тексту судового рішення.

На думку позивача, неотримання копії оскаржуваного судового рішення вплинуло на можливість дотримання процесуального строку та є обґрунтованою підставою для поновлення строку.

Керуючись інформацією з інформаційного ресурсу Єдиного державного реєстру судових рішень, суд касаційної інстанції з`ясував, що повний текст постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року у справі №160/24912/23 надіслано для оприлюднення до Реєстру 03 грудня 2025 року, зареєстровано 04 грудня 2025 року та забезпечено надання загального доступу 05 грудня 2025 року.

Враховуючи наведені обставини, суд касаційної інстанції вважає, що строк на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції можливо вирахувати саме з моменту забезпечення надання загального доступу, тобто починаючи з 05 грудня 2025 року.

Отже, останнім днем для звернення з касаційною скаргою в межах строку визначеного процесуальним законом було 04 січня 2026 року. У свою чергу касаційну скаргу у даній справі було подано 05 січня 2026 року.

Згідно із частиною першою статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини шостої статті 120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Враховуючи, що 04 січня 2026 року був вихідним днем, наступним робочим днем для вчинення процесуальної дії є саме 05 січня 2026 року.

Таким чином Верховний Суд вважає обґрунтованими наведені позивачем обставини щодо неотримання копії постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року.

Враховуючи викладене, а також положення частини другої статті 329 КАС України, згідно з якими учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення, Суд вважає, що підстави пропуску позивачем строку на касаційне оскарження є поважними, у зв`язку з чим такий строк підлягає поновленню.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Скаржником наведено наступні підстави для касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності №160/24912/23, які передбачені частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі №360/3611/20 та постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №336/368/16-а, від 03 квітня 2018 року у справі №753/8128/16-а, від 24 квітня 2018 року у справі №185/1391/17, від 14 травня 2019 року у справі №337/851/17, від 22 жовтня 2024 року у справі №300/5450/23, від 22 липня 2025 року у справі №580/710/24; справа має виняткове значення для позивача.

Суд не приймає до уваги посилання скаржника на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 листопада 2021 року у справі №360/3611/20, а також висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 березня 2018 року у справі №336/368/16-а, від 03 квітня 2018 року у справі №753/8128/16-а, від 24 квітня 2018 року у справі №185/1391/17, від 14 травня 2019 року у справі №337/851/17, від 22 жовтня 2024 року у справі №300/5450/23, від 22 липня 2025 року у справі №580/710/24, оскільки такі висновки сформовані за відмінних із даною справою фактичних обставин, у різні періоди часу з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування.

Так у справі №580/710/24 розглядалося питання обов`язку органу Пенсійного фонду України розглянути звернення (навіть подане як адвокатський запит) як заяву про перерахунок пенсії за змістом волевиявлення.

У справі №300/5450/23 правовий висновок стосується неможливості переходу з пільгової пенсії на загальну пенсію за віком, оскільки це пільгова пенсія не вважається різновидом пенсії, а є пенсією за віком зі зниженням пенсійного віку.

У справі №360/3611/20 вирішувалось питання існування правової колізії між положеннями Закону №1058-IV та Закону №1788-ХІІ щодо віку та стажу для працівників, характер роботи яких відноситься до Списку №2, що дає право на призначення пільгової пенсії, після прийняття Конституційним Судом України рішення від 23 січня 2020 року у справі №1-р/2020.

У справах №336/368/16-а, №753/8128/16-а, №185/1391/17, №337/851/17 правовідносини стосувалися підтвердження пільгового стажу за відсутності атестації або через уточнюючі довідки.

Водночас у справі №160/24912/23 правовідносини стосуються первинного призначення пенсії за віком та наявності підстав для зарахування до трудового стажу позивача за Списком №2 періодів роботи.

Суд наголошує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, їхніх повноважень, об`єкта, предмета правового регулювання відносин, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з тим, щодо посилання скаржника на наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд вказує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі вказаної норми КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Таким чином, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржником у касаційній скарзі посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а також враховуючи те, що наведені скаржником постанови та оскаржувані судові рішення, прийняті з урахуванням різних фактичних обставин справи, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника про те, що справа має для нього виняткове значення, оскільки оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі скаржник належних обґрунтувань не наводить.

Згідно зі сформованою у постанові від 04 жовтня 2019 року у справі №904/9713/17 практикою Верховного Суду, використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

З огляду на вищевказане, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не містить вагомих аргументів, які б вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення.

Характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовча практика, що склалася з приводу спорів цієї категорії, непоодинока кількість справ з подібними позовними вимогами, відсутність ознак, які роблять цю касаційну скаргу відмінною від інших, також дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у справі №160/24912/23, як у справі незначної складності, не підлягають касаційному оскарженню.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічного висновку стосовно віднесення даної категорії справ до справ незначної складності дійшов Верховний Суд, зокрема в ухвалах від 28 травня 2025 року у справі №580/2540/24, від 31 грудня 2025 року у справі №340/3478/25, від 19 січня 2026 року у справі №240/19614/24.

Суд також звертає увагу, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції передбачає зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зроблених у цій справі, без вказівки на результат розгляду таких матеріалів та прийнятого за результатами цього розгляду рішення.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Визнати поважними наведені ОСОБА_1 підстави пропуску та поновити строк на касаційне оскарження постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року у справі №160/24912/23.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року у справі №160/24912/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

3. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді О.П. Стародуб

С.М. Чиркін