Справа № 460/11501/24
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 460/11501/24 пров. № А/857/34492/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Матковської З.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року (суддя Недашківська К.М., м. Рівне) у справі № 460/11501/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року, ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач 2), в якому просив: визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 20.09.2024 №31 щодо відмови у призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити і виплачувати пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 13.09.2024.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Дані щодо місця навчання в іншому населеному пункті не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено довідкою та посвідченням позивача як громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3). Поряд з цим, період навчання не свідчить про цілодобове перебування у містах їх розташування, більше того, докази, які б вказували на те, що ОСОБА_1 постійно проживав в іншому населеному пункті, яке не відноситься до території радіоактивного забруднення в матеріалах справи відсутні. Враховуючи наявність у нього посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, має право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є особою, потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Сумською облдержадміністрацією.

13.09.2024 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області 20.09.2024 прийнято рішення №31 про відмову у призначенні пенсії. Зі змісту рішення вбачається, що позивач не має права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року складає менше 3 років.

У цьому рішенні вказано, що до періоду проживання (постійної роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення згідно довідки не зарахований період з 22.08.1989 по 23.06.1992, оскільки у вказаний період згідно довідки №464 від 13.09.2024 заявник навчався у м. Рівне, яке не віднесене до зони гарантованого добровільного відселення; з 10.08.1992 по 15.09.1992 оскільки у зазначений період заявник працював у с. Миронівка Сумської області, яке не віднесене до зони гарантованого добровільного відселення. Відповідно наданих документів до страхового стажу зараховані всі періоди.

Вважаючи таку відмову у призначенні пенсії протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою ст.9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003, який набрав чинності 01.01.2004 (далі - Закон №1058-ІV), передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 цього Закону. Зокрема, право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 цього Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно з ч.1 ст.55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Частиною третьою цієї статті прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить на користь того, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003 і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Перелік документів, що подаються до органу Пенсійного фонду для призначення пенсії, встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до п.1.1 Порядку №22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Згідно з пп.7 п.2.1 цього Порядку (в редакції, чинній на час розгляду заяви позивача) до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

- документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

При цьому, законодавець не встановив та не затвердив певного зразка документа про періоди проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення та вимог до них. Отже, таким документом може бути довідка, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), в якій зазначено період (періоди) проживання (роботи) особи на територіях радіоактивного забруднення.

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, с.Орв`яниця Сарненського району належать до зони гарантованого добровільного відселення.

З долученої позивачем довідки Дубровицької міської ради від 20.08.2024 №2-808 вбачається, що позивач проживав та був зареєстрований на території зони гарантованого добровільного відселення в періоди з дня народження ІНФОРМАЦІЯ_1 (так в довідці) по 01.09.1986 та з 17.08.1989 по 09.1992.

Колегія суддів вважає, що зазначена довідка Дубровицької міської ради від 20.08.2024 №2-808 не підтверджує обставин постійного проживання або постійної роботи позивача у с.Орв`яниця Сарненського (тоді Дубровицького) району у період з моменту аварії 26.04.1986 до 01 січня 1993 року, що в свою чергу є перешкодою для зарахування позивачу початкової величини зниження пенсійного віку.

Крім того з довідки Національного університету водного господарства та природокористування від 13.09.2024 №464 вбачається, що ОСОБА_1 наказом № 266 від 18.09.1986 зарахований студентом 1-го курсу денної форми навчання Українського інституту інженерів водного господарства»; наказом С №371 від 25.07.1988 позивачу надавалась академічна відпустка у зв`язку з призовом на військову службу; наказом С №425 від 31.08.1989 позивач поновлений студентом 2-го курсу денної форми навчання цієї ж спеціальності та наказом С №270 від 23.06.1992 відрахований з числа студенів. Ця довідка не містить інформації про періоди проходження позивачем практики, а також періодів літніх та зимових канікул.

Місто Рівне не віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.

Відстань між обумовленим навчальним закладом та с.Орв`яниця Сарненського району становить 117 кілометрів відповідно, що виключає можливість постійного проживання позивача у названій зоні гарантованого добровільного відселення.

Також, згідно з записами трудової книжки НОМЕР_2 в період з 10.08.1992 по 09.11.1999 позивач працював на Миронівському ХРУ (с.Миронівка, Сумської області).

Село Миронівка Сумської області не віднесене до зони гарантованого добровільного відселення, що вірно вказав суд першої інстанції.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги покликання скаржника на показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про постійне проживання позивача в період з 17.09.1969 року по 01.01.1993 року в с.Орв`яниця, оскільки такі не є належними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт постійного проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.

Колегія суддів приймає до уваги щодо застосування до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, відображені у постановах від 19.09.2019 у справі №556/1172/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 у справі №460/23707/22, від 02.10.2024 у справі № 500/551/23, від 11.11.2024 у справі №460/19947/23, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги про наявність у позивача посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи, то на переконання колегії суддів з урахуванням правового висновку, відображеного Верховним Судом у постанові від 18.03.2025 у справі №460/27065/23, наявність у позивача посвідчення особи, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія) не є безумовною підставою, яка автоматично підтверджує право позивача на зменшення його пенсійного віку та призначення пенсії за п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не підтверджено період його постійного проживання станом на 01.01.1993 не менше 3-х років у зоні гарантованого добровільного відселення, з огляду на що право на зниження пенсійного віку на 6 років позивач не має.

Як наслідок суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звертаючись з заявою до про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ, позивач не набув права на призначення такої пенсії, оскільки, які вірно вказав відповідач 1 позивачем не підтверджено факт постійного проживання станом на 01.01.1993 не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог частково, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року у справі № 460/11501/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
З. М. Матковська