Справа № 460/15157/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 460/15157/24 пров. № А/857/9295/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Кухтея Р.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року (суддя Комшелюк Т.О., час ухвалення не вказаний, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного рішення 06.02.2025),

в адміністративній справі №460/15157/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області,

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (надалі відповідач), в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 29.11.2024 №0 про відмову у призначенні пенсії позивачу; 2) зобов`язати відповідача зарахувати до загального страхового та пільгового стажу позивача періоди його роботи на території російської федерації з 22.06.2007 по 21.06.2008, з 29.07.2008 по 22.06.2009, з 28.07.2009 по 26.06.2010, з 25.06.2010 по 01.04.2011, з 08.04.2011 по 23.02.2012, з 21.03.2012 по 01.02.2013, з 09.09.2014 по 09.12.2015, з 26.02.2016 по 12.04.2016 та призначити позивачу з 24.11.2024 пенсію на пільгових умовах, як водію міського пасажирського транспорту (тролейбуса), відповідно до п. "з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-p/2020 від 23.01.2020).

Відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому висловив свої заперечення проти його задоволення. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року позовну заяву задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 29.11.2024 №0 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області зарахувати до страхового та пільгового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи на території російської федерації з 22.06.2007 по 21.06.2008, з 29.07.2008 по 22.06.2009, з 28.07.2009 по 23.06.2010, з 25.06.2010 по 01.04.2011, з 08.04.2011 по 23.02.2012, з 21.03.2012 по 01.02.2013, з 09.09.2014 по 09.12.2015, з 26.02.2016 по 12.04.2016 та призначити ОСОБА_1 з 24.11.2024 пенсію на пільгових умовах, як водію міського пасажирського транспорту (тролейбуса), відповідно до п. "з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII (з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-p/2020 від 23.01.2020). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області судовий збір у сумі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень, 60 коп).

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що за результатами розгляду звернення позивача про призначення дострокової пенсії за віком на пільгових умовах згідно п.8 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, відповідачем було винесено рішення № 20 від 29.11.2024 р. про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Звертає увагу апелянт на те, що для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 потрібно досягти пенсійного віку, мати необхідний страховий та пільговий стаж. При цьому, вважає апелянт необгрунтованими висновки суду щодо чинності станом на час вирішення цієї справи положень Закону №1788-ХІІ, в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та можливість застосування його під час вирішення спору. Тому відмовляючи у призначенні позивачу пенсії відповідач керувався Законом №1058-IV, в редакції Закону №2148-VIII, який є чинним і регулює спірні правовідносини. Також апелянт звертає увагу на те, що починаючи з 01.07.2000 обчислення пенсій здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 за даними системи персоніфікованого обліку (згідно п.3 постанови 794). Враховуючи все вищевикладене, вважає апелянт протиправним та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року у справі №460/15157/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задоволити частково.

Суд встановив такі фактичні обставини справи.

25.11.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до територіального управління ПФУ з заявою про призначення за віком на пільгових умовах відповідно до п."з" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (а.с.55).

Згідно принципу екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Вінницькій області, яким за результатами цього розгляду прийнято Рішення №20 від 29.11.2024 про відмову у призначенні пенсії (а.с.43).

У цьому Рішенні, зокрема, зазначено, що вік заявника становить 55 років. Страховий стаж 22 роки 9 місяців 1 день. Стаж заявника, який дає право на пільгове пенсійне забезпечення 14 років 27 днів. За доданими документами до страхового та пільгового стажу зараховано всі періоди. Висновок: відмовити в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Позивач, не погодившись з вищенаведеним рішенням відповідача звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Судом першої інстанції вірно враховано, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою ст.9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003 (далі Закон №1058), який набрав чинності 01.01.2004, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із частиною четвертою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

З 01.01.2004 таким законом є, насамперед, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який був прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Отже судом вірно зазначено, що оскільки і Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і Закон України «Про пенсійне забезпечення» регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні мають норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як однопредметного та рівносильного акту права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням дії норм Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно з п. «з» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VII на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 55 років і при стажі роботи для чоловіків - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

Відповідно до п. «з» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції Закону України від 02.03.2015 №213-VII на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 55 років і при стажі роботи для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

01.04.2004 набув чинності Закон України від 09.07.2003р. №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але норми вказаного акту права не змінювали правил призначення пенсій у порядку п. "з" ч.1 ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Тому судом вірно враховано те, що після набуття чинності нормами Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (тобто після 01.01.2004) правила призначення пенсій за спеціальний стаж роботи водієм міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) визначався п. «з» ч.1 ст.13 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

Такий стан правового регулювання існував до календарної дати набрання чинності нормами Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII (11.10.2017), яким текст Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» був доповнений, зокрема, статтею 114.

Відповідно до п.8 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

Норми п. «з» ч.1 ст.13 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» та п.8 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» мали уніфікований зміст в частині цензів призначення пенсії водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) до моменту прийняття рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/5), яким була повернута чинність п. «з» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VII, де указано, що ценз загального страхового стажу складає для чоловіків - 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

Також судом першої інстанції вірно враховано рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі «Щокін проти України» та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі «Серков проти України», в яких вказано, що національне законодавства не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; в разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Таким чином, перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивача, а саме, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статті 8 Конституції України.

Тому колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що в даних правовідносинах слід застосовувати норму пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до набрання чинності Законом України від 02.03.2015 №213-VIII (на підставі рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020).

Враховуючи вищенаведене, пенсійний орган вирішуючи питання про призначення пенсії позивачу протиправно застосував вимоги п. 8 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» замість п. "з" ч.1 ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VII (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020р. №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/5)), який передбачає, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 55 років і при стажі роботи для чоловіків - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

Відносно доводів апелянта щодо не зарахування до страхового та пільгового стажу позивача періоди роботи в російській федерації з 22.06.2007 по 21.06.2008, з 29.07.2008 по 22.06.2009, з 28.07.2009 по 26.06.2010, з 25.06.2010 по 01.04.2011, з 08.04.2011 по 23.02.2012, з 21.03.2012 по 01.02.2013, з 09.09.2014 по 09.12.2015, з 26.02.2016 по 12.04.2016, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок № 637).

Так, пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Тобто основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

З записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 видно, що у періоди: з 22.06.2007 по 21.06.2008, з 29.07.2008 по 22.06.2009, з 28.07.2009 по 23.06.2010, з 25.06.2010 по 01.04.2011, з 08.04.2011 по 23.02.2012, з 21.03.2012 по 01.02.2013 він працював водієм тролейбуса у філіалі Філевського автобусно-тролейбусного парку ГУП «Мосгортранс» .

Записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 підтверджується, що ОСОБА_1 в період з 09.09.2014 по 09.12.2015, з 26.02.2016 по 12.04.2016 працював водієм тролейбуса в муніципальному казенному підприємстві «Тулгорелектротранс».

Вказані записи є чіткими, послідовними, не містять виправлень, спосіб внесення записів у трудову книжку позивача за період його трудової діяльності не дає підстав вважати суду, що мали місце будь-які неправомірні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивача.

Судом першої інстанції також враховано, що 13.03.1992 між країнами СНД укладено Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. У преамбулі зазначено, що Уряди держав учасниць уклали цю Угоду: «виходячи з необхідності захисту прав громадян у галузі пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава - учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави - учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав - учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР з питань пенсійного забезпечення».

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» (надалі Постанова №1328) постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у місті Москві.

Міністерство юстиції України у повідомленні від 10.01.2023, яке опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України 19.06.2023.

Денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.

Таким чином, за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоди роботи до страхового стажу.

З цього приводу, судом вірно враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17 про те, що розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою, в тому числі щодо страхового стажу, отриманого громадянами до підписання Угоди.

Аналізуючи наведені вище законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що пенсійним органом до стажу (страхового та пільгового) позивача протиправно не зараховано періоди роботи з 22.06.2007 по 21.06.2008, з 29.07.2008 по 22.06.2009, з 28.07.2009 по 23.06.2010, з 25.06.2010 по 01.04.2011, з 08.04.2011 по 23.02.2012, з 21.03.2012 по 01.02.2013, з 09.09.2014 по 09.12.2015, з 26.02.2016 по 12.04.2016.

Отже відповідач, приймаючи оскаржене рішення №20 від 29.11.2024 про відмову у призначенні пенсії позивачу, діяв всупереч вимог вказаних вище норм законів, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, вирішуючи спірні правовідносини, дійшов помилкового висновку щодо необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області призначити з 24.11.2024 ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах.

Так, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Разом з тим, частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10).

Таким чином, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, зобов`язання вчинити певні дії, не втручаючись у дискреційні повноваження Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, а також з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Щодо зобов`язальної частини рішення суду, колегія суддів враховує, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву позивача від 25.11.2024 про призначення позивачу пенсії на пільгових умовах.

Отже, з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 06.02.2025 року в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити певні дії - підлягає зміні, з наведених вище мотивів, а у решта частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним встановленням обставин, що не спростовано доводами апеляційної скарги, а тому підлягає залишенню без змін.

Крім цього, колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог не оскаржене позивачем в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задоволити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року в адміністративній справі №460/15157/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії змінити, а саме, в абзаці третьому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «та призначити ОСОБА_1 з 24.11.2024 пенсію на пільгових умовах, як водію міського пасажирського транспорту (тролейбуса), відповідно до п."з" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII (з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-p/2020 від 23.01.2020)» змінити на формулювання «та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 листопада 2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, і за результатами розгляду прийняти обгрунтоване та законне рішення».

У решта частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року в адміністративній справі №460/15157/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. В. Кухтей