Справа № 420/20606/24
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 420/20606/24

провадження № К/990/34184/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Жука А. В., Радишевської О. Р.

розглянув у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Будігая Олександра Васильовича на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року, постановленої у складі головуючого судді Пекного А. С., та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року, прийнятої у складі колегії суддів: головуючого - Федусика А. Г., суддів: Семенюка Г. В., Шляхтицького О. І.

І. Обставини справи

1. У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУНП в Одеській області), в якому просив:

1.1. визнати протиправними дії ГУНП в Одеській області щодо ненадання ОСОБА_1 письмової інформації про нараховані суми, належні при його звільненні 27 липня 2022 року зі служби в поліції за період часу з 27 липня 2022 року по день подачі до суду заявленого адміністративного позову;

1.2. зобов`язати ГУНП в Одеській області надати ОСОБА_1 письмову інформацію про нараховані суми, належні при його звільненні 27 липня 2022 року зі служби в поліції;

1.3. стягнути з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_1 суми належні йому при звільненні 27 липня 2022 року зі служби в поліції на загальну суму 391052,86 гривень, з яких: 6054,75 гривень - сума неправомірно стягнутих з грошового забезпечення за період проходження служби в поліції; 30082,21 гривень - сума нарахованого грошового забезпечення, проте фактично не виплаченого за період проходження служби в поліції; 45345,00 гривень - сума недорахованої грошової компенсації у день його звільнення 27 липня 2022 року за 22 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період часу з 01 січня 2022 року до дня звільнення; 309570,90 гривень- сума грошової компенсації за 109 календарних дня невикористаних щорічних та додаткових оплачуваних відпусток за період часу з 07 листопада 2015 року до дня звільнення;

1.4. стягнути з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_1 втрат частини своїх доходів через порушення встановлених строків їх виплати, внаслідок затримки їх виплати на один і більше календарних місяців, відповідно положень статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в сумі 52959,08 гривень за період часу з 28 серпня 2022 року по 27 червня 2024 року;

1.5. на підставі частини другої статті 625 Цивільного Кодексу України стягнути з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_1 22515,35 гривень штрафних санкцій у вигляді 3%-річних;

1.6. на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стягнути з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

2. Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 30 липня 2024 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року, позовну заяву залишив без розгляду

3. Постановою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року вказані судові рішення скасовано, а справу № 420/20606/24 направлено до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

4. Перевіривши відповідність позовної заяви вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 КАС України, дослідивши матеріали справи та з урахуванням висновку Верховного Суду у цій справі щодо необхідності надання оцінки поважності пропущеного позивачем тримісячного строку звернення до суду, який розпочався після завершення карантину в Україні, пов`язаного з СОVID-19, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року, позов залишено без розгляду відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

5. Ухвалюючи такі рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що про порушення своїх прав позивач дізнався при отриманні листа ГУНП в Одеській області від 03 липня 2023 року №14/Т-334. Натомість з цим позовом звернувся майже через рік, а саме 27 червня 2024 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України.

ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції

6. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвоката Будігай О. В., зазначаючи про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати їхні рішення, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

7. На обґрунтування касаційної скарги автор вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково взяли до уваги протиправне твердження роботодавця, що начебто строк звернення позивача до суду почав обчислюватися з дня, коли він отримав відповідь ГУНП в Одеській області від 03 липня 2023 року за вих. № 14/Т-334, яким позивач отримав витяги з особової картки за період з листопада 2015 року по вересень 2022 року.

Автор скарги наголошує, що вказана відповідь відповідача від 03 липня 2023 року за вих. № 14/Т-334 та витяги з особової картки за період з листопада 2015 року по вересень 2022 року нічого спільного не мають із законним правом позивача отримати інформацію від роботодавця про нараховані суми, належні йому при звільненні 27 липня 2022 року зі служби в поліції, що є обов`язковою умовою ГУНП в Одеській області перед виплатою зазначених сум, із розширеним обґрунтуванням таких виплат.

8. Верховний Суд ухвалою від 02 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження з підстав, передбачених абзацом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: предметом касаційного оскарження є ухвала суду першої інстанції залишення позову (заяви) без розгляду та прийнята за наслідками її перегляду в апеляційному порядку постанова суду апеляційної інстанції, підставою касаційного оскарження є порушення судами норм процесуального права.

9. Представник ГУНП в Одеській області подала відзив на касаційну скаргу, в якому, наполягаючи на безпідставності останньої, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

ІІІ. Нормативне врегулювання

10. Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

11. Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

12. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

13. Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

14. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

15. Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

16. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

17. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

18. Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

19. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.

20. Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно з якою працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

21. Відповідно до нової редакції статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

ІV. Оцінка Верховного Суду

22. Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу отримання належних позивачу сум грошового забезпечення при звільненні зі служби в поліції 27 липня 2022 року.

23. У цій справі підставою для залишення позовної заяви без розгляду слугував висновок судів попередніх інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, тривалість якого, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року, становить три місяці.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій констатували, що позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду з цим позовом, адже спірні правовідносини виникли вже під час дії норм статті 233 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

24. Перевіряючи правильність застосування судами норм процесуального права в частині застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду з позовом, Суд зазначає таке.

25. У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

26. З огляду на те, що вказаним Рішенням Суд надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених у вказану статтю Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком, однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.

27. Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

28. Разом з цим відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

29. Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

30. У справі ж, що розглядається, на момент звернення позивача до суду, а саме 18 грудня 2024 року з позовом про виплату грошового забезпечення, зокрема за період з 20 липня 2022 року по 27 лютого 2025 року, в Україні діяв карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а тому відлік тримісячного строку звернення до суду з цим позовом в частині спірних вимог, розпочався 01 липня 2023 року.

31. Дослідивши матеріали справи та з урахуванням висновку Верховного Суду у цій справі щодо необхідності надання оцінки поважності пропущеного позивачем тримісячного строку звернення до суду, який розпочався після завершення карантину в Україні, пов`язаного з СОVID-19, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про пропуск позивачем строку, передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України.

32. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

33. Наведене свідчить, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову варто обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

34. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу ГУПН в Одеській області від 27 липня 2022 року № 1285о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 27 липня 2022 року.

05 червня 2023 року позивач звернувся до ГУПН в Одеській області із заявою, у якій просив надати довідку про грошове забезпечення за період проходження служби в поліції з 07 листопада 2015 року по 27 липня 2022 року.

На запит позивача ГУНП в Одеській області надало витяги з особової картки за період з листопада 2015 року по вересень 2022 року, що підтверджується листом від 03 липня 2023 року № 14/Т-334.

35. Наведене свідчить, що позивач, звернувшись 27 червня 2024 року, тобто майже через рік, пропустив тримісячний строк звернення до суду, передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України.

36. Варто зауважити, що позивач безпосередньо 05 червня 2023 року звернувся до ГУПН в Одеській області із заявою, у якій просив надати довідку про грошове забезпечення за період проходження служби в поліції з 07 листопада 2015 року по 27 липня 2022 року.

При цьому вказана відповідь ГУНП в Одеській області містить інформацію щодо нарахованого та фактично виплаченого грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по грудень 2022 року. Разом з цим з витягу особової картки позивача також вбачається, які саме виплати були нараховані ОСОБА_1 після звільнення, та місяць, у якому такі виплати були здійснені.

37. Доводи позивача щодо отримання листа відповідача від 29 березня 2024 року № Т-122 як і проходження позивачем лікування не спростовує факту пропуску строку звернення його до суду з цим позовом та не може бути розцінене як поважна причина пропуску строку звернення до суду, з огляду на те, що, з моменту коли позивач дізнався про порушення своїх прав та до моменту звернення до суду пройшло майже вісім місяців.

38. Варто зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23, розглядаючи питання щодо застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України, виклала також й правову позицію щодо застосування трудового законодавства, яке містить певні обмеження щодо строків звернення працівників, у тому числі й колишніх, до суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Крім того, правовий висновок про необхідність застосування тримісячного строку для звернення колишнього працівника до суду викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) та від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21). Верховний Суд України свого часу також дотримувався цього принципу, про що зазначав у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц.

39. У постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що остаточний розрахунок при звільненні із позивачу проведено 25 липня 2023 року. Отже, відповідно до наведених вище положень статті 233 КЗпП України позивач мав звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у тримісячний строк, тобто до 26 жовтня 2023 року. Проте позов ним було подано безпосередньо до суду першої інстанції лише 02 листопада 2023 року о 15 год 07 хв, про що на першій сторінці позовної заяви міститься відповідна відмітка суду.

40. Варто зауважити, що така правова позиція не суперечить висновку Конституційного Суду України у Рішенні № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року, яким частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Так, Конституційний Суд України виходив з того, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.

Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.

41. Наведене свідчить, що Конституційний Суд України розмежував:

тримісячний строк для звернення звільненого працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат;

тримісячний строк для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Останній передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, приписи якої Конституційний Суд України визнав неконституційними.

42. Зважаючи на викладене, Верховний Суд не встановив порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

43. За таких обставин, Суд констатує, що рішення судів попередніх інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими, а відтак відсутні підстави для їх скасування.

44. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

VІ. Судові витрати

45. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Будігая Олександра Васильовича залишити без задоволення.

2. Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року у справі № 420/20606/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді А. В. Жук

О. Р. Радишевська