Справа № 500/5714/25
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/5714/25

22 січня 2026 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Баб`юка П.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через представника, - адвоката Золотухіна Олександра Олександровича, звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 08.09.2025 №94 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до вимог пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01.09.2025;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01.09.2025.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою від 01.09.2025 про призначення їй пенсії за вислугою років.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 08.09.2025 №94 позивачу у призначенні пенсії відмовлено з підстав відсутності необхідного спеціального стажу.

Так до страхового стажу пенсійним органом зараховані всі періоди роботи, однак до спеціального стажу не враховано:

період навчання у вищому навчальному закладі з 01.09.1987 по 16.06.1992 (04 роки 09 місяців 16 днів);

періоди роботи після 11.10.2017 по 31.08.2025, які підтверджуються записами трудової книжки та наказами роботодавця.

Однак позивач не погоджується із такими діями відповідача та вказує, що спеціальний стаж визначається не станом на 11.10.2017, а станом на дату звернення, і період роботи після 11.10.2017 також підлягає зарахуванню до вислуги років.

Також вказує, що до спеціального стажу зараховується і період навчання у вищому навчальному закладі у відповідності до ч.3 ст.56 Закону №1788-XII та п.8 Порядку №637.

Ухвалою судді від 06.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

16.10.2025 до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в тернопільській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволені позовних вимог та вказує, що відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, зокрема, з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Зазначає, що страховий стаж позивачки за вислугу років станом на 11.10.2017 становить 25 років 1 місяць 27 днів.

Вказує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не вбачає у своїх діях будь-яких ознак порушення прав позивачки на соціальне забезпечення.

21.10.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідач не заперечує, що позивачка понад тридцять років працює у закладі освіти на посаді вчителя, а всі періоди її роботи після 11.10.2017 підтверджуються записами в трудовій книжці. Однак, ці періоди, на переконання представника, безпідставно не зараховано до спеціального стажу лише через позицію пенсійного органу, що після зазначеної дати такий стаж нібито не враховується. Така позиція, на думку представника, суперечить не лише Конституції України, а й правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а прямо зазначила, що у разі наявності неоднозначного або множинного тлумачення прав особи органи влади повинні застосовувати найбільш сприятливий для особи підхід.

Інших заяв по суті справи, в тому числі відзиву на позовну заяву, чи будь-яких клопотань від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позовній заяві, суд встановив наступні обставини.

01 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії №94 від 08.09.2025.

Як слідує зі змісту даного рішення, згідно положень пунктів 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону в редакції Закону України від 03.11.2017 №2148 - VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій "(далі - Закон - 2148) право на пенсію за вислугу років мають особи, які на день набрання чинності Законом 2148 (на 11.10.2017) мають вислугу років та стаж, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991. Пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Враховуючи зазначене з 04.06.2019 право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти незалежно від віку, за наявності вислуги років у період до 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців.

У рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу зараховані всі періоди.

Стаж особи за вислугу років на 11.10.2017 складає 25 років 1 місяців 27 днів.

Тому в призначенні пенсії відмовлено за відсутності необхідного стажу за вислугу років.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, вважаючи його протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі - Закон №2148-VIII), який набрав чинності 11.10.2017. Вказаним Законом №2148-VIII розділ XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV доповнено пунктом 2-1 наступного змісту:

"Особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України".

Крім того, Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" також були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, після яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

"До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

Таким чином, згідно вказаних правових норм пункту 2-1 та пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII пенсія за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" може бути призначена за умови наявності у особи визначеного цим Законом спеціального стажу, необхідного для її призначення, станом на 11.10.2017.

На даний час, Закон України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" є чинним, неконституційним у визначеному законом порядку не визнавався.

Вказане свідчить, що на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 з одного боку, які визначають, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку, та нормами пункту 2-1 та пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-XII з іншого боку, які передбачають, що спеціальний пільговий стаж має бути наявний у особи станом на 11.10.2017 - дату набрання чинності Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій".

Вирішуючи питання про те, які правові норми (норми Закону №1788-ХІІ чи норми пункту 2-1 та пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-XII) слід застосовувати до спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У Рішенні від 22 травня 2018 року №5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що "положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності" (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Крім того, Конституційний Суд України вказав, що до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави. Гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.

Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної" (абзац шостий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018).

Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття "легітимні очікування") (Доповідь "Верховенство права", схвалена Європейською Комісією "За демократію через право" (Венеційською Комісією) на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року).

Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Суд зазначає, що аналогічні спірні правовідносини, в яких судом надавалась правова оцінка щодо вирішення вказаної колізії між нормами статті 55 Закону №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, з одного боку, та нормами пункту 2-1 та пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-XII з іншого боку, розглядались Верховним Судом у справі №240/24/21. Так, за наслідками розгляду вказаної справи Верховний Суд виніс постанову від 06.11.2023, в якій сформував висновок про те, обмежуючи пунктом 2.1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017, для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.

Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформованими в постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі №360/3611/20 за подібних правовідносин, оскільки норми названих законів (Закону №1788-ХІІ та пункту 2-1 та пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-XII) регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").

У вищезазначеній постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що не погоджується з посиланням скаржника на абзац другий пункту 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV, відповідно до якого положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону №1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.

Також суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що до спірних у даній справі правовідносин застосуванню підлягають саме норми пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, а не норми пункту 2-1 та пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-XII.

Так, пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Таким чином, зазначеною правовою нормою умовою для призначення особі пенсії за вислугу років є наявність спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Про цьому, перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі - Перелік №909).

Відповідно до розділу 2 Переліку №909 право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники загальноосвітніх навчальних закладів, бібліотек, а саме: учителі, завідуючі, бібліотекарі (незалежно від найменування посад).

Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ (примітка 2 до Переліку №909).

Отже, із наведених вище норм слідує, що право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів освіти - учителі, завідуючі, бібліотекарі (незалежно від найменування посад).

Перевіряючи наявність у ОСОБА_1 необхідного спеціального стажу станом на дату її звернення за призначенням пенсії, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, позивач з 01.09.1987 по 16.06.1992 навчалася у Чернівецькому державному університеті, що підтверджується копією диплому серії НОМЕР_1 від 16.06.1992.

Також, дослідивши наявну у матеріалах справи копію трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.09.1992, суд встановив, що в ній містяться записи відповідно до яких:

запис №1 від 31.08.1992 ОСОБА_1 випускницю Чернівецького державного університету призначено на посаду вчителя народознавства. На посаді рахувати з 15.08.1992, наказ №447 від 31.08.1992;

запис №2 від 06.09.1993 вчителя народознавства переведено за її згодою на посаду вчителя обслуговуючої праці цієї ж школи з 07.09.1993, наказ №426 від 06.09.1993;

запис №3 від 01.09.1997 реорганізовано з 01.09.1997 Борщівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів в Борщівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №3, розпорядження №89 від 24.03.1997;

запис №4 від 11.11.2009 Борщівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №3 з 11.11.2009 перейменовано на Борщівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №3 імені Романа Андріяшика, розпорядження КМУ від 11.11.2009 №1349-р;

запис №5 від 20.07.2012 Борщівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №3 імені Романа Андріяшика з 20.07.2012 перейменовано на борщівський НВК "ЗНЗ І-ІІІ ступенів №3 - гімназія імені Романа Андріяшика", наказ відділу освіти від 20.07.2012 №272;

запис №6 від 09.10.2013 призначено на посаду завідувачки бібліотеки (0,5 ст.) з 09.10.2013, наказ від 09.10.2015 №145-к;

запис №7 від 01.11.2013 переведено на посаду завідувачки бібліотеки (1 ст.) з 01.11.2013, наказ від 01.11.2013 №157-к;

запис №8 від 11.11.2016 звільнено з посади завідувачки бібліотеки у зв`язку із виходом на роботу основного працівника, наказ відділу освіти від 08.11.2016 №637-8;

запис №9 від 29.08.2025 звільнено з посади вчителя трудового навчання за угодою сторін, наказ №130-тр/к від 25.08.2025.

Як слідує із матеріалів справи, а саме форми РС-право, усі вищезазначені періоди (включно із навчанням) зараховані до загального страхового стажу позивачки.

Однак, лише періоди з 15.08.1992 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 10.10.2017, зараховано до вислуги років позивачки, як робота на посадах працівників освіти.

Як слідує із оскаржуваного рішення, відповідач із покликанням на положення пунктів 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону в редакції Закону України від 03.11.2017 №2148 - VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", вказував на те, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які на день набрання чинності Законом 2148 (на 11.10.2017) мають вислугу років та стаж, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991 (не менше 26 років 06 місяців).

Проте, як вже зазначалося судом вище, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 з одного боку, та Законом №1058-IV з іншого в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутого після 11 жовтня 2017 року.

Проте, до спірних у даній справі правовідносин застосуванню підлягають саме норми пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, а не норми пункту 2-1 та пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-XII.

Тому, періоди роботи позивачки з 11.10.2017 по 31.08.2025 також повинні зарахуватись до вислуги років, як робота на посадах працівників освіти.

При цьому, частиною третьою статті 56 Закону №1788-XII встановлено, що в стаж роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі (пункт "д").

Тому, період навчання позивачки у вищому навчальному закладі з 01.09.1987 по 16.06.1992 також має бути врахований до спеціального стажу.

Отже, стаж в закладах та установах державної або комунальної форм власності, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, який на переконання суду повинен бути зарахований до вислуги років позивачки, як робота на посадах працівників освіти з 01.09.1987 по 16.06.1992 та з 11.10.2017 по 31.08.2025 становить 12 років 08 місяців 07 днів.

Крім цього, оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 08.09.2025 №94 визнано спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 - 25 років 01 місяць 27 днів.

Відтак, станом на дату звернення ОСОБА_1 до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років, остання мала спеціальний стаж роботи на посадах, передбачених Постановою №909, в загальному розмірі більше 37 років, що відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ надає їй право на призначення пенсії за вислугу років, як працівнику освіти.

У зв`язку із чим, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №94 від 08.09.2025 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, мотивоване відсутністю у неї станом на 11.10.2017 (день набрання чинності Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України підвищення пенсій") спеціального стажу роботи не менше 26 років 6 місяців є протиправним та підлягає скасуванню.

Відтак, зважаючи на встановлену протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №94 від 08.09.2025 щодо відмови у призначенні позивачу пенсії, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи на посадах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, період навчання з 01.09.1987 по 16.06.1992 та період її роботи з 11.10.2017 по 31.08.2025 та призначити їй пенсію за вислугу років, як працівнику освіти, відповідно до пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015).

Щодо дати з якої слід здійснити таке призначення, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-IV, якою врегульовано питання строків призначення (перерахунку) та виплати пенсії, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Тому, суд приходить до переконання, що призначення відповідної пенсії слід здійснити саме з первинного дня звернення за її призначенням - 01.09.2025.

Таким чином, позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області підлягають задоволенню у спосіб встановлений судом.

Заявлені ж вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо про зобов`язання виплачувати пенсію за вислугу років з 01.09.2025 задоволенню не підлягають, як передчасні, оскільки нарахування та виплата пенсії проводиться органом пенсійного фонду лише після призначення пенсії. При цьому, відсутні будь-які докази, що у разі призначення пенсії позивачу Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не буде її виплачувати.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з даним позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір 1937,92 гривень, що підтверджується квитанцією від 02.10.2025.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судовий збір сплачений згідно квитанції від 02.10.2025 в розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №94 від 08.09.2025.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи на посадах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, період навчання з 01.09.1987 по 16.06.1992 та період роботи з 11.10.2017 по 31.08.2025.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, як працівнику освіти, відповідно до пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01.09.2025.

В задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідачі:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, 49094, );

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46001 )

Головуючий суддя Баб`юк П.М.