Справа № 460/21894/25
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 460/21894/25 пров. № А/857/1039/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О. І.

Запотічного І. І.

секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Зозуля Д.П.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Рівне 18 грудня 2025 року о 10 год. 12 хв. повний текст складено 18 грудня 2025 року у справі №460/21894/25 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про скасування постанови державного виконавця та зобов`язання зняти арешт,

В С Т А Н О В И В:

27.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі ВДВС, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника від 05.08.2025 ВП№78777645, якою накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер: :01:000:0752, площа (га): 0.8305, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:060; приміщення стоматологічного кабінету (I поверх), загальна площа (кв.м): 60.1, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101 та зобов`язання зняти арешт, накладений на майно на підставі вказаної постанови від 05.08.2025 ВП №78777645 та зобов`язання зняти арешт, накладений на майно ОСОБА_1 , на підставі постанови старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Білозуб Ірини Сергіївни про арешт майна боржника від 05 серпня 2025 року у виконавчому провадженні №78777645.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені обставини справи в їх сукупності свідчать, що як на момент винесення державним виконавцем оскаржуваної у цій справі постанови від 05.08.2025, так і на час проголошення вироку Яворівського районного суду Львівської області від 24.10.2024 у справі №944/4994/24 щодо позивача, об`єкти нерухомого майна, на які було накладено арешт, належали позивачу на праві власності. Отже відповідач, приймаючи вказані постанови, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, а відтак постанова про арешт майна боржника від 05.08.2025 ВП №78777645 відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України та не підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року та задовольнити позовні вимоги. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що конфіскація майна є додатковим видом покарання та направлена саме на майно, яке було набуте винною особою до винесення відповідного вироку суду. При цьому, засуджений не може нести додаткове покарання у вигляді конфіскації майна протягом невизначеного часу. Таким чином, ключовою обставиною, яка була проігнорована як державним виконавцем, так і судом першої інстанції є те, що вирок суду, на підставі якого судом було прийнято рішення про конфіскацію майна ОСОБА_1 , був проголошений 24 жовтня 2024 року тобто, саме ця дата є визначальною для розмежування правовідносин, які виникають і породжують кримінально-правові наслідки для засудженого. Вказує на те, що виконавцем накладено арешт на майно, яке позивач набув внаслідок спадкування вже після прийняття вироку суду. Також зазначає, що найбільшим проявом беззаконня є те, що відповідачем здійснюються заходи щодо конфіскації майна, яке було успадковане ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_2 , яка на момент проголошення вироку про конфіскацію майна сина була жива. Також просив стягнути з відповідача понесені судові витрати, враховуючи і витрати на правову допомогу.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а відтак безпідставність вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити, відповідач повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про розгляд справи, що у відповідності до вимог процесуального закону не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що вироком Яворівського районного суду Львівської області у справі №944/4994/24 від 24.10.2024, який набрав законної сили 26.11.2024, затверджено угоду про визнання винуватості від 30.08.2024, укладену між прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Бугара Д.Р., якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0001394 від 29.08.2024 з одного боку, та обвинуваченим у цьому провадженні ОСОБА_1 , у присутності захисника адвоката Цуняка В.Й. з іншого боку. Визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.189 КК України з врахуванням вимог ст.69 КК України, призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією майна. Протиправні діяння, скоєні позивачем, як це зазначено у вироку, мали місце 28.03.2024.

04.12.2024 на підставі вказаного вироку Яворівським районним судом Львівської області видано виконавчий лист №944/4994/24, який в подальшому було пред`явлено до виконання до Відділу ДВС у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (ВП №78777645).

Так, 05.08.2025 старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №944/4994/24, виданого 04.12.2024, Яворівським районним судом Львівської області.

З відкриттям виконавчого провадження державним виконавцем сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо зареєстрованого за боржником нерухомого майна та встановлено, що боржнику на праві власності належать земельна ділянка кадастровий номер: :01:000:0752, площею 0,8305 га та 1/2 частина приміщення стоматологічного кабінету (I поверх) загальною площею 60,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з цим, 05.08.2025 державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 :

- земельну ділянку кадастровий номер: :01:000:0752 Площа (га): 0.8305, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:060;

- приміщення стоматологічного кабінету (I поверх) Загальна площа (кв.м): 60.1, адреса: АДРЕСА_1 , Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101.

Вважаючи вказану постанову державного виконавця про накладення арешту на майно протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон№1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Згідно із частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із пунктом шостим частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 48 Закону № 1404-VIII передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Пунктом шостим цієї ж статті передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

На виконання законодавчих приписів, Міністерством юстиції України прийнято наказ щодо Інструкції з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція №512/5), у пункті 10 Розділу VІІІ якої визначено, що після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову.

Отже, арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону №1404-VІІІ підлягає примусовому виконанню.

Як убачається з матеріалів справи, виконавче провадження №78777645, в якому винесено оскаржувану постанову про накладення арешту на майно від 05.08.2025, стосується примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання вироку у кримінальній справі в частині конфіскації майна позивача на користь держави.

Так, у розумінні приписів частини першої статті 59 Кримінального кодексу України (далі - КК України) конфіскація майна - різновид додаткового кримінального покарання і полягає в примусовому безплатному вилученні майна, яке є власністю засудженого, у власність держави. Цей вид покарання застосовується тільки тоді, коли він передбачений санкцією статті закону, за якою підсудний визнаний винним.

Для забезпечення конфіскації майна і цивільного позову у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством, накладається арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, на яких законом покладено матеріальні відповідальність за його дії, а також вилучається майно, на яке накладено арешт.

Так, статтею 48 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) визначено порядок виконання покарання у виді конфіскації майна та встановлено, що суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Наведеній нормі кореспондують приписи ч.ч.1-2 статті 62 Закону №1404-VІІІ, якими передбачено, що виконання рішень про конфіскацію майна здійснюється органами державної виконавчої служби в порядку, встановленому цим Законом. Реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

Водночас, статтею 49 КВК України визначено, що конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління. Не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом.

Отже, аналіз вищевикладених норм закону що врегульовують спірні правовідносини дає можливість дійти висновку, що виконання покарання у вигляді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби, зокрема, з певними особливостями.

Так, державний виконавець отримує від суду, який постановив вирок, наступні документи: 1) якщо опис майна проводився - виконавчий лист, копію вироку та копію опису майна; 2) якщо опис майна не проводився - виконавчий лист, копію вироку та довідку про те, що опис майна не проводився. На підставі отриманих від суду документів державний виконавець приймає рішення про відкриття виконавчого провадження в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

У першому випадку, якщо опис майна вже проводився, державний виконавець перевіряє наявність зазначеного в описі майна і вживає заходи щодо виявлення іншого майна засудженого, яке підлягає конфіскації. У випадку виявлення такого майна, державний виконавець включає його до опису.

У другому ж випадку, якщо опис майна не проводився, державний виконавець здійснює виконавчі дії, спрямовані на виявлення майна засудженого, що підлягає конфіскації і після його виявлення здійснює опис майна, про що складає відповідну постанову.

Особливість ж цього спору полягає у тому, що виконавче провадження здійснювалося з метою забезпечення виконання судового рішення, що передбачало конфіскацію майна, яке є власністю засудженого, як додаткового покарання, визначеного статтею 59 КК України.

Водночас, оскільки конфіскація майна є додатковим видом покарання, отже вона направлена саме на майно, яке було набуте винною особою на час винесення відповідного вироку суду, а відтак слушними є аргументи апелянта про те, що засуджений не може нести таку відповідальність протягом невизначеного періоду часу.

При прийнятті рішення судом апеляційної інстанції враховано правові позиції, що викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних із виконанням вироків» №11 від 21.12.1990р. (з подальшими змінами), зокрема у п.6 якої зазначено, що в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством за поданням державного виконавця або прокурора суд може вирішити питання про звернення конфіскації на додатково виявлене майно засудженого, яке придбане до винесення вироку і підлягає за законом конфіскації, а також на майно, яке було придбане хоча б і після винесення вироку, але на гроші чи за рахунок майна, які підлягають конфіскації за вироком, у випадках, коли не закінчився строк давності виконання вироку.

Аналогічні правові висновки наведені у п.4 «Виконання вироків в частині конфіскації майна» узагальненої 19.09.2000р. Верховним Судом України практики застосування судами конфіскації майна.

Отже, при вирішенні питання щодо виконання вироку в частині конфіскації майна засудженого необхідно враховувати коли та яким чином набуте це майно, в тому числі на кошти чи за рахунок майна, які підлягають конфіскації за вироком, тощо.

Судом апеляційної інстанції встановлено з матеріалів справи, що після надходження для примусового виконання виконавчого листа 944/4994/24, виданого 04.12.2024 Яворівським районним судом Львівської області, враховуючи ту обставину, що судом у вироку не зазначено конкретного майна позивача, що підлягає конфіскації, не проведено опису майна позивача у кримінальному провадженні щодо нього, що підтверджено довідкою Вих. № 944/4994/24/5426/2025 від 01.07.2025 року, згідно якої у кримінальному провадженні відносно засудженого ОСОБА_1 відсутній протокол опису майна, державний виконавець відкрив виконавче провадження та розпочав вчиняти виконавчі дії, спрямовані на виявлення майна засудженого, зокрема, надіслав відповідні запити для перевірки в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно для накладення на нього арешту.

Внаслідок вчинення таких дій державний виконавець встановив, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка, кадастровий номер: :01:000:0752, площею 0.8305 га, реєстраційний номер 060 та 1/2 приміщення стоматологічного кабінету (I поверх) загальною площею 60.1 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 101.

Зазначене слугувало підставою 05.08.2025 для винесення державним виконавцем постанови про накладення арешту на виявлене вищезазначене майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Щодо набуття позивачем у власність спірного майна з огляду на приписи статей 1220, 1268 ЦК України, то колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. При цьому, згідно з ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.

Таким чином, оскільки право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, то таке право виникає саме з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що з долучених до матеріалів справи письмових доказів убачається, що право власності на 1/2 частину приміщення стоматологічного кабінету набуте ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.06.2025, та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав 27.06.2025.

Вищевказане нерухоме майно ОСОБА_1 успадкував після смерті матері ОСОБА_2 , 1957 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже після проголошення судом вироку. Майно належало спадкодавиці на підставі Договору дарування від 07.03.2019.

Щодо земельної ділянки, кадастровий номер: :01:000:0752, площею 0.8305 га, реєстраційний номер 060, то така належить позивачу на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.10.2024. Право власності на вищевказане майно ОСОБА_1 зареєстрував у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 78915886 від 28.10.2024 року та відомостями з Державного реєстру речових прав від 28.10.2024 року.

Вищевказане майно ОСОБА_1 успадкував після смерті бабусі ОСОБА_3 , 1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Майно належало спадкодавиці на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 101356, виданого 01 жовтня 2011 року.

Таким чином, об`єкти нерухомого майна а саме: 1/2 частина приміщення стоматологічного кабінету (I поверх), загальною площею 60,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, кадастровий номер: :01:000:0752, площею: 0.8305 га, за адресою Рівненська область, Рівненський район, Олександрійська сільська рада, на які накладено арешт у межах виконавчого провадження №78777645 щодо примусового виконання вироку суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 944/4994/24, були набуті ОСОБА_1 у власність після 24 жовтня 2024 року дня ухвалення судом вироку щодо позивача у справі 944/4994/24.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що державний виконавець, вживаючи заходи щодо виявлення майна засудженого ОСОБА_1 , яке підлягало конфіскації на підставі вироку суду у справі №944/4994/24, та виявивши, що таке майно набуте позивачем після винесення вироку, повинен був з`ясувати, чи виявлене майно безпосередньо може бути піддане конфіскації ураховуючи те, що конфіскація майна є додатковим видом покарання і направлена саме на майно, яке було набуте винною особою до винесення відповідного вироку суду.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що статтею 537 КПК України визначено питання, які вирішуються судом під час виконання вироків. Наведений у ст.537 КПК України перелік вказаних питань не є вичерпним, позаяк п.14 ч.1 ст.537 КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд, як це визначено частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати й інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Згідно з ч.1 ст.539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Отже, з урахуванням вимог чинного КПК України, вирішення питань про звернення конфіскації на додатково виявлене майно засудженого ОСОБА_1 повинно було бути вирішено судом у порядку ст. ст. 537, 539 КПК України за відповідним зверненням державного виконавця з врахуванням вищеописаних обставин та підстав.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції не встановлено факту звернення державного виконавця, на виконанні якого перебував виконавчий документ, до суду у порядку ст. ст. 537, 539 КПК України щодо вирішення питання в частині виконання додаткового покарання - конфіскації майна, зокрема щодо виявленого майна засудженого у межах виконавчого провадження №78777645, для усунення сумнівів щодо арешту на 1/2 частину приміщення стоматологічного кабінету, набутого ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.06.2025, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав 27.06.2025 та земельної ділянки, кадастровий номер: :01:000:0752, площею 0.8305 га, реєстраційний номер 060, набутої на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.10.2024 та зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав 28.10.2024 року.

Відповідне рішення суду в матеріалах справи відсутнє.

За наведених обставин, враховуючи законодавче нормування питання набуття у власність нерухомого майна, розмежований законодавцем день відкриття спадщини, який пов`язаний з днем смерті спадкодавця, з днем набуття позивачем як спадкоємцем права на спадщину та днем державної реєстрації такого права відповідно до закону, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що державний виконавець при винесенні постанови про арешт майна боржника від 05.08.2025 ВП№78777645 таким належної оцінки не надав.

Також суд апеляційної інстанції констатує, що державний виконавець при виконанні виконавчого листа в частині виконання додаткового покарання конфіскації майна, прийнявши спірну постанову від 05.08.2025 про арешт майна боржника, володіючи інформацією про підстави та дату набуття позивачем права власності на майно, що стало об`єктом арешту, не був позбавлений можливості піддати аналізу підставу набуття права власності на спірні об`єкти, а в разі сумнівів звернутися до суду в порядку ст. ст. 537, 539 КПК України, чого не зреалізував, а відтак необґрунтовано та безпідставно виніс оскаржену постанову про арешт такого майна, що є підставою визнання такої протиправною та її скасування.

Щодо похідної вимоги у цьому спорі про зобов`язання відповідача зняти арешт, накладений на майно на підставі вказаної постанови від 05.08.2025 ВП №78777645, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, підстави та процедура зняття арешту передбачені статтею 59 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до частини 2 статті 59 Закону № 1404-VIII у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначені у частині 4 статті 59 Закону № 1404-VIII.

Водночас, як це визначено частиною 5 ст. 59 Закону № 1404-VIII, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до пункту 16 Розділу VIII «Порядок звернення стягнення на майно боржника» Інструкції №512/5, постанова про зняття арешту з майна боржника, постанова про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, постанова про зняття майна з розшуку або скасування інших заходів примусового виконання рішення виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження, за заявою боржника у разі, якщо, зокрема, арешт з майна боржника або інші заходи примусового виконання рішення скасовані судовим рішенням.

Постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення виноситься не пізніше наступного робочого дня з дня отримання виконавцем підтвердження наявності обставин для винесення такої постанови.

Копія постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення не пізніше наступного робочого дня з дня винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання відповідна постанова. У випадках, передбачених законом, виконавець на підставі постанови, передбаченої цим пунктом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження майна боржника.

З наведеного убачається, що задоволення судом вимоги про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення арешту на майно не призведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання рішень виконавця протиправними та їх скасування не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна, з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлених статтею 59 Закону № 1404-VIII. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність застосування належного способу захисту порушених прав позивача, а відтак задоволення похідної вимоги про зобов`язання відповідача зняти арешт, накладений на майно на підставі вказаної постанови від 05.08.2025 ВП №78777645

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, враховуючи аргументи апеляційної скарги, правову позицію Верховного Суду, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилається апелянт, суд апеляційної інстанції доходить висновку про доведеність при розгляді справи в суді апеляційної інстанції протиправності, а відтак скасування постанови про арешт майна боржника від 05.08.2025 ВП№78777645, якою накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер: :01:000:0752, площа (га): 0.8305, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:060; приміщення стоматологічного кабінету (I поверх), загальна площа (кв.м): 60.1, адреса: м.Рівне, вулиця Грушевського академіка, буд 40, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101 та з метою повного, ефективного захисту права позивача вважає за необхідне задовольнити вимогу про зобов`язання відповідача зняти арешт, накладений на майно на підставі вказаної постанови від 05.08.2025 ВП №78777645.

Щодо розподілу судових витрат, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження розміру витрат Оліфера Р.В. на професійну правничу допомогу адвоката пов`язаних з розглядом справи №460/21894/25 в суді першої інстанції, позивачем подано копії таких документів: Договір про надання правничої допомоги адвокатом № 12/11/25 від 12.11.2025 року; Додаток № 1 від 12.11.2025 року до Договору про надання правничої допомоги адвокатом № 12/11/25 від 12.11.2025 року; Акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 19.12.2025 року підписаний між адвокатом Курило Р.М. та Клієнтом; Розрахунок вартості наданої правової допомоги від 19.12.2025 року підписаний між адвокатом Курило Р.М. та Клієнтом; Ордер адвоката серії ВК № 1200654 від 27.11.2025 року. Надані послуги оцінені в розмірі 39 000 грн.

А також надано Додаток № 2 від 19.12.2025 року до Договору про надання правничої допомоги адвокатом № 12/11/25 від 12.11.2025 року, згідно якого планові послуги в суді апеляційної інстанції становлять 27 000 грн. Всього сума відшкодування витрат на правову допомогу становить 66 000 грн.

При розгляді апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції представник позивача заявив, що належний пакет документів про понесені витрати на правові допомогу в суді апеляційної інстанції будуть подані до суду з дотриманням вимог ст. 139 КАС України.

Так, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг та розрахунком таких витрат.

Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише епізод взаємопов`язаних спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Крім цього, надані послуги в суді апеляційної інстанції будуються на вже наданих послугах в суді першої інстанції, що не потребує значного часу на опрацювання.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, яку представник позивача просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (39 000 грн), не відповідає критеріям співмірності, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Враховуючи вищенаведене, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає, що заяву про стягнення витрат на правничу допомогу необхідно задовольнити частково та стягнути на користь позивача 10 000 грн понесених позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 968,96 грн та за подання апеляційної скарги у сумі 1816,50 грн. Що в сумі становить 2 785,46 грн судових витрат по сплаті судового збору, які йому теж необхідно відшкодувати.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецеденту практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції обставинам справи не відповідають, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову повністю.

Керуючись статтями 241, 243, 245, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року у справі №460/21894/25 скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Білозуб Ірини Сергіївни, винесену в межах виконавчого провадження № 78777645 про арешт майна боржника від 05.08.2025 року, якою накладено арешт на: 1/2 частину приміщення стоматологічного кабінету (I поверх), загальною площею 60,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; земельну ділянку, кадастровий номер: :01:000:0752, площею: 0.8305 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060.

Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт, накладений на майно ОСОБА_1 на підставі постанови старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Білозуб Ірини Сергіївни про арешт майна боржника від 05 серпня 2025 року у виконавчому провадженні №78777645.

Стягнути з Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн та витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у сумі 2 785 (дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять) грн 46 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 21.01.26