Справа № 240/23796/25
Суддя: Леміщак Дмитро Михайлович
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/23796/25

категорія 102090000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 із позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправним рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 25933 від 18.09.2025 про відмову ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) в оформленні посвідки на тимчасове місце проживання на підставі підпункту 3 пункту 61 Порядку оформлення видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видати ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) посвідку на тимчасове місце проживання на підставі частини 14 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.09.2024 ОСОБА_3 було видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 терміном дії до 03.09.2025 на підставі навчання в Київському міжнародному університеті. 14.06.2025 ОСОБА_2 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_4 . 05.09.2025 він звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням строку її дії та на підставі укладеного шлюбу з громадянкою України. 11.09.2025 прийнято рішення № 03804 про відкликання раніше виданої посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 у зв`язку з припиненням підстав для перебування (відрахування з навчального закладу). 18.09.2025 прийнято рішення № 25933 про відмову в оформленні нової посвідки на тимчасове проживання з посиланням на підпункт 3 пункту 61 Порядку оформлення. Позивач вважає обидва рішення протиправними, оскільки шлюб зареєстровано належним чином, відомості про нього внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, а відмова не містить конкретного обґрунтування невідповідності наданих даних.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).

У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 04.11.2025, відповідач зазначив, що 30.09.2024 ОСОБА_3 видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 на підставі навчання терміном до 30.08.2025. 05.09.2025 позивач звернувся із заявою про обмін посвідки у зв`язку з укладеним шлюбом. 30.08.2025 позивача відраховано з Київського міжнародного університету, про що університет повідомив листом від 11.09.2025. На підставі цього листа 11.09.2025 прийнято рішення про відкликання посвідки № НОМЕР_2 . Оскільки на момент прийняття рішення про обмін посвідка вже була відкликана, 18.09.2025 правомірно відмовлено в оформленні нової посвідки на підставі підпункту 3 пункту 61 Порядку оформлення через невідповідність даних. Відповідач вважає свої дії правомірними, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач 10.11.2025 подав відповідь на відзив, у якій вказав, що термін дії посвідки № НОМЕР_2 закінчувався 03.09.2025, а не 30.08.2025, як зазначено у відзиві. Заяву про обмін подано 05.09.2025, коли посвідка ще діяла. Шлюб зареєстровано 14.06.2025, відомості внесено до реєстру, що підтверджує витяг, наданий самим відповідачем. Відкликання посвідки відбулося вже після подання заяви про обмін, тому відповідач був зобов`язаний розглянути заяву, подану в період дії посвідки. Відмова є формальною та необґрунтованою, оскільки дані про шлюб підтверджені державним реєстром.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.

30.09.2024 ОСОБА_3 видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 терміном дії до 03.09.2025 на підставі навчання в ПЗВО "Київський міжнародний університет".

14.06.2025 позивач уклав зареєстрований шлюб з громадянкою України ОСОБА_5 , відомості про який внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

05.09.2025 ОСОБА_2 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням строку її дії та на підставі укладеного шлюбу з громадянкою України відповідно до частини 14 статті 4 та частини 14 статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Наказом № 202 від 30.08.2025 ОСОБА_1 відраховано з Київського міжнародного університету у зв`язку з непочатком навчання, про що 11.09.2025 університет направив відповідний лист до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Того ж дня, 11.09.2025, прийнято рішення № 03804 про відкликання посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 на підставі підпункту 1 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання.

18.09.2025 прийнято рішення № 25933 про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 3 пункту 61 Порядку оформлення з посиланням на невідповідність наданих даних.

Вважаючи рішення від 18.09.2025 протиправним, ОСОБА_2 звернувся до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Вирішуючи спір, суд керується засадами верховенства права, що закріплені у статті 8 Конституції України. Цей принцип передбачає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Це означає, що будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень має бути юридично обґрунтованим, законним та пропорційним.

Стаття 26 Конституції України встановлює рівність прав іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, з громадянами України, за винятками, встановленими Конституцією чи законами.

Одним із фундаментальних прав, гарантованих статтею 32 Конституції та статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є право на повагу до приватного і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли таке втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, громадського порядку або захисту прав і свобод інших осіб.

Базовим законодавчим актом, що визначає правовий статус іноземців, є Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, транзитного проїзду через її територію, а також відповідальність за порушення встановленого порядку перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства.

Згідно з пунктом 18 частини першої статті 1 цього Закону посвідка на тимчасове проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Частина тринадцята статті 4 Закону № 3773-VI встановлює, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Згідно з частиною чотирнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 5 Закону № 3773-VI підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування; якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно з Законом України "Про міжнародне приватне право".

Таким чином, Закон № 3773-VI встановлює мінімальний перелік документів, необхідних для отримання посвідки на підставі шлюбу, і не передбачає додаткових вимог щодо перевірки шлюбу чи інших суб`єктивних критеріїв на етапі видачі посвідки, якщо надані документи відповідають вимогам.

Суд підкреслює, що ця норма спрямована на захист сімейних прав, узгоджуючись з міжнародними стандартами, зокрема статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на повагу до приватного і сімейного життя.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (далі - Порядок № 322).

Пунктом 1 Порядку № 322 передбачено, що посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно з пунктом 16 Порядку № 322 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт) та територіальних органів / територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до пункту 17 Порядку № 322 документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.

Положеннями підпункту 6 пункту 61 Порядку № 322 визначено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки.

Пункт 61 Порядку № 322 встановлює підстави для відмови в оформленні або видачі посвідки, зокрема підпункт 3 частини першої цього пункту вказує, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Саме на цю норму посилається відповідач у своєму рішенні про відмову.

Суд зазначає, що застосування цієї підстави для відмови вимагає конкретного обґрунтування, яке повинно вказувати на конкретні невідповідності між наданими даними та інформацією з реєстрів, а не бути формальним, як це випливає з принципу обґрунтованості рішень суб`єктів владних повноважень, закріпленого в статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Тобто використання цієї норми вимагає від адміністративного органу конкретизації: яка саме інформація (ПІБ, дата народження, факт реєстрації шлюбу, наявність судимості тощо) була надана позивачем та не знайшла свого підтвердження в офіційних джерелах.

Крім того, пункт 63 Порядку регулює підстави для відкликання посвідки, зокрема підпункт 1 встановлює, що посвідка відкликається ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі отримання вмотивованого клопотання приймаючої сторони про відкликання посвідки або припинення діяльності приймаючої сторони - юридичної особи.

У контексті навчання приймаючою стороною є навчальний заклад, і відкликання посвідки на цій підставі є правомірним, якщо підстави для перебування припинилися, однак це не автоматично виключає можливість отримання нової посвідки на іншій підставі, якщо заява про обмін подана вчасно.

Суд звертає увагу, що Порядок не містить норм, які б забороняли розгляд заяви про обмін посвідки, поданої під час дії попередньої посвідки, навіть якщо згодом підстави для попередньої посвідки припинилися.

Це узгоджується з принципом захисту прав заявника на момент подання заяви, як це тлумачиться в практиці Верховного Суду.

Судом встановлено, що громадянин Туреччини ОСОБА_2 перебував в Україні на законних підставах. Факт його легітимного перебування до вересня 2025 року підтверджується наявною у нього посвідкою на тимчасове проживання, виданою з метою навчання. 14.06.2025 позивач уклав шлюб з громадянкою України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

Суд зазначає, що законодавець чітко виокремлює шлюб як самостійну підставу для отримання посвідки на тимчасове проживання, що не залежить від попередніх підстав перебування на території України, якщо шлюб укладено під час законного перебування.

Тобто зміна цивільного стану та створення сім`ї з громадянкою України є новою та самостійною юридичною підставою для перебування позивача в Україні.

Відповідно до вимог законодавства, позивач обрав шлях обміну посвідки, звернувшись до територіального органу ДМС із заявою 05.09.2025. На цей момент термін дії його попередньої посвідки не закінчився, рішення про її відкликання ще не було прийнято, а отже, позивач діяв у відповідності до вимог пункту 17 Порядку № 322.

11.09.2025, тобто вже під час розгляду заяви про видачу нової посвідки, відповідачем прийнято рішення про скасування попередньої посвідки. Підставою стало повідомлення університету про відрахування позивача. Суд вважає це рішення правомірним, оскільки приймаюча сторона (університет) надала вмотивоване клопотання, а норми Порядку дозволяють таке відкликання, однак це не впливає на розгляд заяви про обмін, поданої раніше.

Водночас суд зауважує, що відрахування студента, який вже створив сім`ю в Україні та подав документи на зміну підстави перебування, є природним процесом зміни життєвих пріоритетів, проте це не робить його перебування автоматично незаконним у контексті триваючої процедури легалізації за іншою підставою.

Відповідач у своєму рішенні від 18.09.2025 та у відзиві стверджує, що оскільки попередня посвідка скасована, позивач "втратив право на обмін".

Цей висновок суд вважає помилковим, оскільки обмін посвідки за своєю суттю є процедурою безперервного переходу від одного статусу до іншого. Якщо особа ініціювала цей перехід, перебуваючи в законному статусі, то технічні або адміністративні маніпуляції з попереднім документом не повинні нівелювати право на отримання нового документа, якщо матеріальна підстава (шлюб) є дійсною.

Особливої уваги заслуговує підстава відмови - підпункт 3 пункту 61 Порядку (невідповідність даних реєстрам). Суд проаналізував матеріали адміністративної справи та не виявив жодного протоколу перевірки чи витягу з реєстрів, який би вказував на недостовірність наданої позивачем інформації. Позивач надав: копію паспорта, свідоцтво про шлюб, паспорт дружини, страховку. Чи є сумніви щодо факту шлюбу? Відповідач не надав доказів того, що шлюб не зареєстрований у Державному реєстрі актів цивільного стану. Чи є сумніви щодо особи позивача? Його особа була неодноразово перевірена під час видачі попередніх посвідок.

Суд вважає таке мотивування недостатнім і формальним, оскільки оскаржуване рішення не містить конкретних вказівок на невідповідності, наприклад, щодо даних про шлюб, які були підтверджені витягом з реєстру, наданим самим відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач мав доступ до Державного реєстру актів цивільного стану громадян і міг перевірити дійсність шлюбу, але замість цього послався на відкликання попередньої посвідки, що відбулося після подання заяви про обмін.

Суд відхиляє аргумент відповідача про те, що позивач "не підтвердив законність перебування", оскільки системний аналіз наведених вище норм Закону № 3773-VI дають підстави для висновку, що іноземці, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання посвідки. Якщо особа подала документи на обмін у встановлений строк (15 робочих днів до закінчення), вона вважається такою, що перебуває в Україні законно на період розгляду заяви.

Відповідач, скасувавши попередню посвідку в процесі розгляду заяви про обмін, фактично сам поставив позивача у стан правової невизначеності.

Навіть якщо припустити наявність дрібних процедурних неточностей, вони не можуть переважити право людини на сімейне життя. Позивач є чоловіком громадянки України. Держава Україна через свої органи повинна сприяти інтеграції таких осіб, а не шукати формальні зачіпки для їх депортації або позбавлення статусу. Суспільний інтерес у контролі за міграцією у даному випадку не переважає приватний інтерес позивача у збереженні сім`ї, оскільки позивач не є особою, що загрожує безпеці чи порядку.

Доктрина належного врядування (good governance) передбачає, що у разі помилки або неоднозначності у законодавстві чи процедурі, ризик повинен нести державний орган, а не громадянин чи іноземець. Якщо орган міграційної служби вважав, що для обміну посвідки існують перешкоди через відрахування з університету, він мав би надати позивачу можливість подати додаткові пояснення або документи, а не приймати радикальне рішення про відмову, яке фактично ставить особу поза законом.

Верховний Суд у постанові від 25.07.2023 у справі № 160/6457/22 зазначав, що поняття "пуризм" прийнято розуміти як надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом.

Поняття "правового пуризму" було введено в правовий обіг Європейським судом з прав людини (далі також ЄСПЛ).

Зокрема, у рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" (№ 8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. У цій справі рішення арбітражного суду, яке набрало законної сили, було скасовано в порядку нагляду з припиненням провадження у справі суто з підстави того, що спір не підлягав розгляду арбітражними судами, хоча у подальшому вимоги заявника були задоволені судом загальної юрисдикції. Ухвалюючи рішення ЄСПЛ виходив з того, що, хоча як принцип, правила юрисдикції повинні дотримуватися, однак враховуючи обставини даної справи, була відсутня соціальна потреба, яка б виправдовувала відступлення від принципу правової визначеності.

Таким чином, "правовий пуризм" на відміну від обставин "істотного та непереборного характеру" завжди призводить до порушення принципу правової визначеності; "правовий пуризм" - невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд; "правовий пуризм" може носити як добровільний характер й проявлятися в діяльності окремих посадових осіб, так і бути вимушеним через санкціонування державою, яка обмежує реалізацію дискреційних повноважень суб`єктів правозастосування, не допускаючи відступ від правових приписів.

На переконання суду, відмова в оформленні посвідки на підставі шлюбу лише тому що попередня підстава (навчання) припинилася, є виявом надмірного формалізму.

Аналізуючи сукупність наведених обставин та норм права, суд констатує, що оскаржуване рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 25933 від 18.09.2025 є протиправним, оскільки не містить належного мотивування та фактичних даних, які б підтверджували невідповідність інформації, наданої позивачем, даним державних реєстрів; прийняте без урахування того, що заява на обмін була подана у період законного перебування позивача в Україні; порушує принцип пропорційності та право позивача на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, а також базується на хибному трактуванні норм Порядку № 322, де процедура обміну розглядається як можливість легального переходу між статусами, а не як підстава для припинення прав особи.

Стосовно вимоги про зобов`язання видати посвідку, суд зазначає, що за наявності всіх передбачених законом документів (які були подані позивачем і факт подачі яких не заперечується) та відсутності законних підстав для відмови, видача посвідки стає не дискреційним повноваженням, а обов`язком органу. У даній справі суд вважає за необхідне застосувати такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача оформити та видати посвідку, оскільки це є єдиним ефективним шляхом відновлення порушеного права позивача. Скасування рішення та повернення заяви на новий розгляд у даному випадку призведе до подальшого затягування процесу та тривалого перебування позивача у стані правової невизначеності.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач у цій справі не надав суду жодних переконливих доказів, які б свідчили про наявність реальних підстав для відмови ОСОБА_3 у легалізації його проживання як чоловіка громадянки України.

На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до вимог статті 139 КАС України, згідно з якою судовий збір, сплачений позивачем, підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4А, м. Київ, 02152, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 25933 від 18.09.2025 про відмову ОСОБА_3 в оформленні посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області оформити та видати ОСОБА_3 посвідку на тимчасове проживання в Україні на підставі частини чотирнадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 22 січня 2026 р.

22.01.26