Справа № 420/38811/25
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Скупінської О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 19.11.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 41 від 23 вересня 2025 року про відмову призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області зарахувати до страхового стажу, ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1983 по 02.03.1987 згідно диплому серії НОМЕР_1 від 02.03.1987 року;

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути, мою ОСОБА_1 заяву від 15 вересня 2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», урахуванням висновків суду.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що він проходив службу у період з 07.12.1987 по 09.10.1989 в зоні відчуження Чорнобильської АЕС, беручи участь у ліквідації наслідків аварії, що мала місце 26 квітня 1986 року. 15 вересня 2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області з заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте отримав рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 23.09.2025 № 41 про відмову у призначенні пенсії з інвалідністю внаслідок військової служби. оскільки середньомісячний дохід сім`ї пільговика на одну особу за попередні шість місяців перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

Вважаючи таке рішення ГУ ПФУ в Одеській області протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді від 21.11.2025 постановлено прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрити провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; витребувати у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ).

05.12.2025 на адресу суду від ГУ ПФУ в Одеській області надійшла заява (вх. №128835/25) на виконання ухвали суду про приєднання завіреної копії електронної пенсійної справи.

Також 05.12.2025 від представника відповідача ГУ ПФУ в Одеській області надійшов відзив (вх. №ЕС/128840/25), в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.09.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із зверненням від 15.09.2025 за призначенням дострокової пенсії із застосуванням норм ст. 55 Закону України від 28.02.1991 № 796-XІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та доданими документами. Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності було визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яке було уповноважено розглянути подану заявником заяву від 15.09.2025 про призначення пенсії. Головним управлінням на підставі заяви та наданих документів було прийнято рішення № 41 від 23.09.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону, у зв`язку з тим, що довідка про період участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, не відповідає формі, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 13.07.2030.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: Заявником надано довідку від 24.06.2025 № 2506 про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, яка не відповідає формі, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, а також, не зазначено населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та прізвище заявника (Загородній) не відповідає паспортним даним (Загородний). Посвідчення учасника ліквідації аварії на ЧАЕС не містить штампу про його перереєстрацію, дату її проведення та вкладку до посвідчення. Страховий стаж становить 25 років 11 місяців 25 днів. До страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1983 по 02.03.1987 згідно диплому серії НОМЕР_1 від 02.03.1987, оскільки навчання перетинається з періодом трудової діяльності. Додатково Позивачу Головним управлінням було надано роз`яснення, що згідно трудової книжки серії НОМЕР_3 від 29.08.1984 періоди роботи з 09.07.1984 по 01.09.1984, з 04.07.1985 по 01.08.1985 та з 15.07.1986 по 15.08.1986 можливо зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» після надання уточнюючої довідки.

Заявником надано довідку від 24.06.2025 № 2506 про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, яка не відповідає формі, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, а також, не зазначено населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та прізвище заявника (Загородній) не відповідає паспортним даним (Загородний). Посвідчення учасника ліквідації аварії на ЧАЕС не містить штампу про його перереєстрацію, дату її проведення та вкладку до посвідчення. Підсумовуючи вищевказане, право на призначення пенсії у Позивача відсутнє. З огляду на вищезазначене, Головне управління 23.09.2025 прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку Позивачу у зв`язку з відсутністю правових підстав.

Ч. 4 ст. 24 Закону 1058 встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховуються до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів. З наведеного вбачається, що чинним законодавством України передбачено можливість підтвердження періоду навчання у разі відсутності відповідних записів або неправильних чи неточних записів у трудовій книжці, проте, жодних допустимих доказів, передбачених п. 8 Порядку № 637 Позивачем під час звернення за призначенням пенсії надано не було. А отже, позовні вимоги Позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

11.12.2025 від представника відповідача ГУ ПФУ в Херсонській області надійшов відзив (вх. №ЕС/131023/25), в якому також просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необгрунтованістю.

Ухвалою суду від 13.01.2026 постановлено позовну заяву залишити без руху, встановивши 5-денний строк для усунення недоліків, шляхом надання до суду документу про сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

19.01.2026 вх. №6757/26 на виконання ухвали суду надійшла квитанція № від 16.01.2026 про сплату судового збору у розмірі 1221,20 грн.

Ухвалою суду від 22.01.2026 постановлено продовжити розгляд адміністративної справи №420/38811/25.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 15.09.2025 звернувся до Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення йому пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (надалі Закон №1058-IV).

Згідно розписки-повідомлення до заяви додано наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру; заява про призначення пенсії; паспорт; військовий квиток; диплом про навчання; довідка ТЦК; посвідчення ліквідатора аварії на ЧАЕС; трудова книжка або документи про стаж.

За принципом екстериторіальності було визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яке було уповноважено розглянути подану заявником заяву від 15.09.2025 про призначення пенсії.

За результатами розгляду поданої заяви Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №41 від 23.09.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком.

У вказаному рішенні зазначили, наступне:

«Вік заявника 58 років 2 місяці.

Згідно статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами).

Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою Правління Пенсійного Фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 27.12.2005 за № 1566/11846, для призначення пенсії разом з посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобільській АЕС зазначеної категорії подається довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

Заявником надано довідку від 24.06.2025 № 2506 про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, яка не відповідає формі, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, а також, не зазначено населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та прізвище заявника (Загородній) не відповідає паспортним даним (Загородний).

Посвідчення учасника ліквідації аварії на ЧАЕС не містить штампу про його перереєстрацію, дату її проведення та вкладку до посвідчення.

Страховий стаж становить 25 років 11 місяців 25 днів.

До страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1983 по 02.03.1987 згідно диплому серії НОМЕР_1 від 02.03.1987, оскільки навчання перетинається з періодом трудової діяльності.

Додатковий коментар:

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_3 від 29.08.1984 періоди роботи з 09.07.1984 по 01.09.1984, з 04.07.1985 по 01.08.1985 та з 15.07.1986 по 15.08.1986 можливо зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» після надання уточнюючої довідки.

Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Одеській області прийнято рішення № 41 від 23.09.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону, у зв`язку з тим, що довідка про період участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, не відповідає формі, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122.

Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 13.07.2030.»

Не погодившись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (надалі по тексту також Закон №1058-IV).

Статтею 1 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №1058-ІV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно вимог частини 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

В силу правового регулювання положень частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - Закон №796-ХІІ).

Згідно статті 9 Закону № 796-XII, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону №796-XII передбачено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Згідно частини другої статті 14 Закону 796-XII категорія 2 особі, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлюється учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів; з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Зокрема, встановлено, що учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року не менше 5 календарних днів, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку до 10 років.

Із аналізу наведених правових норм вбачається, що право на пільгове зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та працювали визначену кількість днів у зоні відчуження.

Водночас законодавець встановив перелік документів, що підтверджують участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який не обмежується лише довідкою форми № 122, а навпаки такий факт може бути підтверджений будь-якими первинними документами.

Згідно статті 65 Закону № 796-XII документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Згідно із частиною першою статті 15 Закону 796-XII підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року до 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році від 1 до 14, у 1988-1990 роках не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або на їх будівництві не менше 14 календарних днів у 1986 році видаються відповідні посвідчення. В пункті 10 Порядку уточняється на підставі яких документів видається посвідчення. Зокрема, встановлено, що посвідчення видаються учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження; б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження; в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження (із зазначенням кількості днів і населеного пункту).

Документи, які подаються до Пенсійного фонду України та його управлінь для призначення пенсії, в тому числі на пільгових умовах, визначені в Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1 (далі - Порядок № 22-1).

Порядком № 22-1 визначено, що документами, які засвідчують особливий статус особи є: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, в складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону № 796-XII).

З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 344/9789/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 152/651/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 464/4150/17 та від 27 квітня 2020 року у справі № 212/5780/16-а.

Судом встановлено, що позивачу 08.07.1991 ІНФОРМАЦІЯ_2 було видане посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС в 1988-1989 роках, серії НОМЕР_4 .

Вказана обставина, також, підтверджена довідкою №2506 від 24.06.2025 видана ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проходив службу в Збройних Силах з 07.12.1987 року по 11.10.1989 року. Притягувався для виконання обов`язків по ліквідації аварії в 30 км зоні Чорнобильської АЕС у відповідності з постановою СМСРСР і ВЦСПС від 05.06.1986 № 665 - 195. з 12.12.1987 по 31.12.1987. та у відповідності з постановою СМ СРСО і ВЦСПС від 29.12.1987 № 1497-387 період служби в 30 км зоні Чорнобильської АЕС з 20.05.1988 по 09.10.1989 роки.

Суд зазначає, що посилання відповідача у рішенні про те, що не зазначено населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, є безпідставним, оскільки встановлені судом обставини та їх оцінка свідчать про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

Таке право підтверджується наданим позивачем посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988-1989 роках, як доказ його перебування в зоні відчуження з моменту аварії до 09.10.1989 незалежно від кількості відпрацьованих днів.

Щодо розбіжності у написанні прізвища заявника у посвідченні ( ОСОБА_2 ) не відповідає паспортним даним (Загородний), суд зазначає наступне.

Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин та усталеної судової практики, суд вказує, що позивач не може нести відповідальність за правильність заповнення та ведення облікових документів.

Виявлені відповідачем розбіжності щодо написання та перекладу прізвища позивача, на переконання суду, ґрунтуються на неповному з`ясуванні усіх обставин, які мають значення у спірному випадку, оскільки не спростовують дійсність наданих позивачем документів.

Суд зазначає, що відповідно до наданого паспорту позивача МО754700 прізвище позивача українською мовою « ОСОБА_2 ий», російською мовою « ОСОБА_2 ий».

Однак, зазначення прізвища позивача у посвідченні серії НОМЕР_4 записано російською мовою «Загородний», а том не може бути підставою для відмови позивачу у врахуванні інформації вказаної у такому документі.

Весь комплект наданих документів вказує на повний збіг інших відомостей про ім`я, по батькові, позивача українською мовою окрім однієї букв «і», «и» у прізвищі « ОСОБА_2 ій» і «Загородний» Зазначена помилка у документах, що складалися російської мовою за часів СРСР, а в подальшому перекладалися українською мовою є досить поширеним явищем. Будь-які сумніви, що у цьому випадку є саме помилка у написанні прізвище, а не обман чи маніпулювання з боку позивача, у суду відсутні. Аргументів про протилежне учасниками справи не надано.

Так щодо відсутності у посвідченні учасника ліквідації аварії на ЧАЕС штампу про його перереєстрацію, дату її проведення та вкладку до посвідчення.

Постановою Кабінетом Міністрів Української РСР від 18.06.91 № 44 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.92 № 501).

Пунктом 10 вказаного Порядку передбачалось, що видача посвідчень учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС провадиться на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження; б) воєнний білет з відміткою про участь в ліквідації наслідків аварії в зоні відчуження; в) трудова книжка з записом, що засвідчує роботу в зоні відчуження; г) табель обліку робочого часу в зоні відчуження; д) довідка про право на підвищену оплату праці за роботу в населених пунктах, розташованих в зоні відчуження; є) довідка, що дає право на пільгову пенсію за роботу у відповідних зонах небезпеки у 1986 - 1988 роках; ж) посвідчення, видане згідно з постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 02.07.90 № 148.

У подальшому діяли постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.92 № 501 «Про Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», від 20.01.97 № 51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та від 11.07.2018 р. № 551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян», до яких вносилися багаточисленні зміни та доповнення.

Як було встановлено судом вище ОСОБА_1 08.07.1991 ІНФОРМАЦІЯ_2 було видане посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС в 1988-1989 роках, серії НОМЕР_4 (мовою оригіналу) «Удостоверение участника ликвидации последствий аварии на Чернобыльской АЭС 1986- 9 и в 1987».

Вказано, що «Предъявитель удостоверения имеет право на льготы и преимущества установленные законодательством Союза ССР и союзных республик для лиц, принимавших участие в работах по ликвидации последствий аварии на Чернобыльской АЭС».

Водночас в посвідчені не зазначено категорію учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Отже проаналізувавши наявне в матеріалах справи посвідчення позивача серії НОМЕР_4 , судом встановлено, що таке видане згідно з постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 02.07.90 № 148, та без відмітки про перереєстрацію.

Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 18.06.91 № 44, у пункті 13 передбачалось, що до видачі посвідчень встановлених зразків підставою для надання пільг і компенсацій, передбачених Законом УРСР «Про статусі соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є: для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорій 1 і 2, - посвідчення, видані відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 2 липня 1990 р. № 148, для учасників ліквідації наслідків аварії у 1988 році, віднесених до категорії 3, - посвідчення, видані відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 2 липня 1990 р. № 148.

Однак така постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.92 № 501, якою вказано, що посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, видані відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 2 липня 1990 р. № 148 ( 148-90-п ) «Про заходи щодо поліпшення медичного обслуговування і соціального забезпечення осіб, які брали участь у роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС», дійсні до 28 лютого 1993 року.

Також Постановою Кабінету Міністрів України «Про перевірку правильності видачі посвідчень «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» від 20 січня 1997 року № 51 визначено за необхідне провести у період до 01 травня 1998 року перевірку правильності видачі посвідчень «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» згідно з Порядком № 51.

Водночас, нове посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно Порядку № 51, позивачеві не видавалося.

Тобто національне законодавство передбачало необхідність видачі (нових) посвідчень встановлених постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 18.06.91 № 44 зразків, взамін виданих відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 2 липня 1990 р. № 148 та встановлювало можливість використання посвідчень «старого» зразка лише до 28 лютого 1993 року.

Суд наголошує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.

Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Втім в позивача відсутнє чинне посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а посвідчення серії НОМЕР_4 від 07.07.1991 року є недійсне, в силу прямої вказівки законодавства.

Тим не менш, за приписами ч. 1 ст. 15 Закону №796-XII підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Водночас законодавством встановлено перелік документів, що підтверджують участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який не обмежується лише довідкою форми № 122, а навпаки такий факт може бути підтверджений будь-якими первинними документами.

Судом було встановлено, що згідно довідки №2506 від 24.06.2025 видана ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проходив службу в Збройних Силах з 07.12.1987 року по 11.10.1989 року. Притягувався для виконання обов`язків по ліквідації аварії в 30 км зоні Чорнобильської АЕС у відповідності з постановою СМСРСР і ВЦСПС від 05.06.1986 № 665 - 195. з 12.12.1987 по 31.12.1987. та у відповідності з постановою СМ СРСО і ВЦСПС від 29.12.1987 № 1497-387 період служби в 30 км зоні Чорнобильської АЕС з 20.05.1988 по 09.10.1989 роки.

Вказане також підтверджується аналогічними записами наявними у військовому квитку НОМЕР_5 , а також вказаний запис наявний в трудовій книжці НОМЕР_6 заповнену 29.08.1984, а саме:

- запис №11 09.10.1987 притягувався для виконання обов`язків по ліквідації аварії в 30 км зоні Чорнобильської АЕС, Період перебування в зоні у відповідності з постановою СМСРСР і ВЦСПС від 05.06.1986 № 665 195 зараховується у трудовий стаж та стаж, що дає право на пільгову пенсію по Списку №1 в трьохкратному розмірі: з 12.12.87 по 31.12.87;

У відповідності з постановою СМ СРСО і ВЦСПС від 29.12.1987 № 1497-387 період служби в 30 км зоні Чорнобильської АЕС з 20.05.1988 по 09.10.1989 роки зараховується в трудовий стаж на пільгових умовах: один місяць за півтори.

Відтак, позивачем було надано відповідачу усі необхідні документи для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Стосовно доводів, що до страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1983 по 02.03.1987 згідно диплому серії НОМЕР_1 від 02.03.1987, оскільки навчання перетинається з періодом трудової діяльності.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 24 Закону України №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту «д» статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05 листопада 1991 року до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Згідно із статтею 38 Закону України «Про професійно-технічну освіту» час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

За підпунктом «з» пункту 109 розділу VIII Постанови Ради Міністрів СРСР «Про затвердження Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій» від 3 серпня 1972 року № 590 крім роботи в якості робітника або службовця до загального стажу роботи зараховується також: навчання в училищах і школах системи державних трудових резервів і системи професійно-технічної освіти (в ремісничих, залізничних училищах, гірничопромислових школах і училищах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технічних училищах, професійно-технічних училищах і т. д.) і в інших училищах, школах і на курсах з підготовки кадрів, з підвищення кваліфікації і з перекваліфікації.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок № 637).

Пунктом 8 Порядку № 637 передбачено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії диплому НОМЕР_1 виданого ОСОБА_1 в тому, що він в 1983 році вступив до Херсонського медичного училища і в 1987 році закінчив повний курс по спеціальності фельдшерській.

Суд зазначає, що підставою для не зарахування до страхового стажу позивача вказаного періоду навчання слугувало твердження відповідача про те, що спірний період перетинається з періодом роботи.

Так при дослідження трудової книжки НОМЕР_3 , встановлено наступні записи:

- з 09.07.1984 по 01.09.1984 працював в Херсонській дитячій обласній лікарні на посаду санітара в патологоанатомічне відділення тимчасово (наказ №73-к від 09.07.1984 наказ №89-к від 28.08.1984);

- з 04.07.1985 по 01.08.1985 працював в Херсонській дитячій обласній лікарні на посаду санітара в патологоанатомічне відділення тимчасово (наказ №81-к від 03.07.1985 наказ №98-к від 30.07.1985);

- з 15.07.1986 по 15.08.1986 працював в Херсонській дитячій обласній лікарні на посаду санітара в патологоанатомічне відділення тимчасово (наказ №97-к від 15.07.1986 наказ №112-к від 15.08.1986);

- записи з 01.09.1983 по 02.03.1987 учень Херсонського медичного училища Диплом ИТ №954282.

Проте, проаналізувавши наведені доводи та матеріали справи, суд вважає таку позицію ГУ ПФУ в Одеській області необґрунтованою, оскільки відповідач не зараховує весь період навчання позивача, тоді як він співпадає лише частково, а саме з 09.07.1984 (початок роботи ОСОБА_1 санітаром в Херсонській дитячій обласній лікарні) по 15.09.1986 (звільнення з посади санітара в Херсонській дитячій обласній лікарні).

При цьому, слід зауважити, що матеріали справи не містять належних доводів ГУ ПФУ в Одеській області незарахування всього періоду навчання ОСОБА_1 , а не лише того проміжку, який перетинається з часом роботи останнього. Наведене, в свою чергу, свідчить про формальність підходу відповідача до питання визначення страхового стажу позивача.

Що стосується незарахування періодів роботи з 09.07.1984 по 01.09.1984, з 04.07.1985 по 01.08.1985 та з 15.07.1986 по 15.08.1986 після надання уточнюючої довідки, суд зазначає наступне.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та частиною 1 статті 48 Кодексу законів про працю України передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

Відповідно до пунктів 1-2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших-документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а уточнюючі довідки підприємств необхідні в разі відсутності відповідних відомостей у трудовій книжці.

Згідно відомостей, які містяться в трудовій книжці серії НОМЕР_3 , вбачається наступна інформація про працю позивача у спірні періоди:

- з 09.07.1984 по 01.09.1984 працював в Херсонській дитячій обласній лікарні на посаду санітара в патологоанатомічне відділення тимчасово (наказ №73-к від 09.07.1984 наказ №89-к від 28.08.1984);

- з 04.07.1985 по 01.08.1985 працював в Херсонській дитячій обласній лікарні на посаду санітара в патологоанатомічне відділення тимчасово (наказ №81-к від 03.07.1985 наказ №98-к від 30.07.1985);

- з 15.07.1986 по 15.08.1986 працював в Херсонській дитячій обласній лікарні на посаду санітара в патологоанатомічне відділення тимчасово (наказ №97-к від 15.07.1986 наказ №112-к від 15.08.1986).

Відсутність інших документів на підтвердження трудового стажу не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним трудового стажу, а відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в зарахуванні спірного стажу порушує принцип рівності особи перед законом.

У постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 Верховний Суд у подібних правовідносинах виклав правову позицію про те, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Окрім того, суд зазначає, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.

Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині спірних періодів роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості.

У постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, Верховний Суд у подібних правовідносинах виклав правову позицію про те, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Суд вважає за необхідне також звернути увагу ГУ ПФУ в Одеській області, що відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно із частиною 1 статті 64 Закону № 1058, виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право: отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання; порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відтак, у разі виявлення будь-яких сумнівів відповідач мали право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо, а не відмовляти позивачу у призначенні пенсії.

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, не врахував всіх обставин, які мають значення для прийняття вказаного рішення, з огляду на що воно є необґрунтованим, отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №41 від 23.09.2025 підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а спірне рішення скасуванню.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, при вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Суд зазначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Наведене повністю відповідає змісту ст. 245 КАС України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному п. 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, суд вважає, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку є саме зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача про призначення позивачу пенсії за віком від 15.09.2025, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

На думку суду, саме такий спосіб судового захисту слід застосувати виходячи з обставин справи.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування правомірності вчинення оскаржуваних дій відповідачем суду не наведено та не надано.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 1221,20 грн, що підтверджується квитанцією № від 16.01.2026.

Відтак, суд вважає за доцільне стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1221,20 грн.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 КАС, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 23.09.2025 № 41 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення йому пенсії за віком від 15.09.2025, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1221,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідачі:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, );

- Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА