Справа № 420/27761/24
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 січня 2026 року

м. Київ

справа №420/27761/24

адміністративне провадження № К/990/47070/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Білак М.В., Загороднюка А.Г.,

перевіривши касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги,

УСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - позивач) звернулася до адміністративного суду з позовною заявою до Південного офісу Держаудитслужби (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Південного офісу Держаудитслужби щодо усунення виявлених порушень № 151508-14/3398-2024 від 30.07.2024.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2025 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 скасовано та ухвалено постанову про часткове задоволення позовних вимог. Визнано протиправними та скасовано пункти № 1, 3, 11 вимоги Південного офісу Держаудитслужби щодо усунення виявлених порушень № 151508-14/3398-2024 від 30.07.2024. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог, Південний офіс Держаудитслужби звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) із касаційною скаргою.

Ухвалою Суду від 22.09.2025 касаційна скарга залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 330 КАС України, скаржнику надано 10-денний строку з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом подання уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.

Ухвалою Суду від 06.11.2025 касаційну скаргу повернуто скаржнику у зв`язку з тим, що уточнену касаційну скаргу не підписано особою належним чином уповноваженою вчиняти процесуальні дії від імені скаржника.

17.11.2025 до Суду надійшла повторна касаційна скарга Південного офісу Держаудитслужби на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2025 у справі № 420/27761/24.

Ухвалою Суду від 08.12.2025 касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби залишено без руху. Надано скаржнику строк - 10 днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, шляхом наданням уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи та клопотання із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з відповідними обґрунтуваннями та доказами поважності причин пропуску такого строку.

Роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали щодо виконання вимог частини третьої статті 332 КАС України у відкритті касаційної скарги буде відмовлено.

Роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційну скаргу буде повернуто.

Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ (ухвала суду про залишення касаційної скарги без руху від 08.12.2025) доставлена в Електронний кабінет Південного офісу Держаудитслужби 08.12.25 о 21:44, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

22.12.2025 від скаржника на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху надійшла уточнена касаційна скарга та заява про поновлення строку на касаційне оскарження.

У зв`язку з перебуванням у відпустці суддів: Єресько Л.О. у період з 29.12.2025 по 16.01.2026 (наказ від 05.12.2025 № 4825/0/6-25), Білак М.В. у період з 22.12.2025 по 07.01.2026 (наказ від 07.11.2025 № 5376/0/5-25), та Загороднюка А.Г. у період з 24.12.2025 по 02.01.26 (наказ від 09.12.2025 №4849/0/6-25), питання щодо відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по виходу суддів з відпусток.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

В уточненій касаційній скарзі на обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано пункт 7 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України» без урахування висновків Верховного Суду України у постанові від 23.02.2016 у справі № 818/1857/14, Великої Палати Верховного Суду у постановах від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16, від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17 та Верховного Суду у постанові від 31.08.2021 у справі № 160/5323/20.

Обов`язковими умовами при скарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постанові Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи, а також з іншим змістом позовних вимог.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Суд зазначає, що формальне посилання на постанови Верховного Суду (цитування окремих абзаців зазначених постанов) не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано подібності правовідносин у справах, на які він посилається.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у уточненій касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

У цій справі № 420/27761/24 суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи не надав належної оцінки тому факту, що порушення, які зафіксовані в оскаржуваній вимозі Держаудитслужби під № 1, № 3 та № 11 не призвели до втрат бюджету, не підтверджені або усунуті позивачем під час ревізії, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Суд апеляційної інстанції вказав, що у 2022-2023 роках ОСОБА_1 обіймала посаду методиста клубу, яка помилково та тимчасово була зазначена в штатному розписі як бібліотекар (з ідентичним посадовим окладом), у зв`язку із чим відсутні факти утримання понадштатної посади методиста клубу ОСОБА_1 та як наслідок обов`язок відшкодовувати отриману останньою особою заробітну плату. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав протиправним та таким, що підлягає скасуванню пункт перший вимоги відповідача, щодо надмірного використання фінансових ресурсів, заподіяних внаслідок утримання понадштатної посади методиста клубу на загальну суму 577 141,60 грн.

На переконання суду апеляційної інстанції третє порушення, зафіксоване в акті ревізії, не знайшло підтвердження, позаяк відповідачем не доведено, що 36 військовослужбовцям, згідно додатку № 13 до акту ревізії, нараховане грошове забезпечення та компенсація за невикористану відпустку, та як наслідок, компенсація ЄСВ після дати звільнення, оскільки відповідно Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС від 15.03.2018 № 200, таке нарахування здійснюється на підставі наказу про виключення зі списків особового складу військової частини. Несвоєчасна виплата (перерахунок на картковий рахунок) грошового забезпечення не у день звільнення, яке нараховане на підставі наказу у день звільнення, не спростовує обов`язку відповідача компенсувати ЄСВ. При цьому апеляційний суд погодився із доводами позивача, що суми грошового забезпечення та інших компенсаційних витрат, у тому числі, за невикористані щорічні (основні та додаткові) відпустки, які нараховувались працівнику у день його звільнення (тобто він ще є застрахованою особою), є базою нарахування єдиного внеску, незалежно від дати фактичної виплати зазначених сум.

Натомість щодо пункту 11 вимоги, а саме стосовно вжиття позивачем заходів щодо стягнення з військовослужбовців, які допустили нестачу втрат будівельних матеріалів, інших необоротних активів та запасів на загальну суму 410 281,76 грн, апеляційний суд вказав, що у відзиві на позовну заяву відповідачем підтверджено, що під час ревізії були надані акти виконаних ремонтних робіт на суму нестач будівельних матеріалів, які затверджені командиром Військової частини НОМЕР_1 , проте не виконано умови статей 8-12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», зокрема в частині проведення службового розслідування, видання наказу про відшкодування збитків від нестач шляхом виконання ремонтних робіт (надання актів виконаних робіт на підставі яких проведено списання будівельних та інших матеріалів, які виявлені як нестача тощо. Тобто, під час проведення перевірки та до направлення оскаржуваної вимоги, матеріально відповідальними особами Військової частини НОМЕР_1 самостійно відшкодовано завдану шкоду (акт ревізії аркуш справи 68-69).

За таких обставин апеляційний суд дійшов до висновку, що пункт вимоги про вжиття заходів щодо стягнення нестачі (№ 11) є зайвим, оскільки це питання вирішено ще під час ревізії.

Як убачається зі змісту постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2025 в оскаржуваній відповідачем частині (в частині скасування пунктів 1, 3, 11 вимоги Держаудитслужби), суд апеляційної інстанції не посилався на пункт 7 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України» відповідно до якого органу державного фінансового контролю надається право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Водночас, висновки Верховного Суду України у постанові від 23.02.2016 у справі № 818/1857/14, Великої Палати Верховного Суду у постановах від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16, від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17 та Верховного Суду у постанові від 31.08.2021 у справі № 160/5323/20, викладені виходячи з конкретних, встановлених судами у цих справах обставин, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у вказаних постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі № 420/27761/24.

Зокрема, у справі № 818/1857/14 Верховний Суд України дійшов висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки. У цій справі відповідач пред`явив вимогу про усунення порушень, у якій зазначено про необхідність відшкодування збитків.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 820/3534/16 констатувала, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції.

У справі № 826/3115/17 спір стосувався скасування розпорядження Державної регуляторної служби України від 27.01.2017 № 13 про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування, видане за результатами скарги Підприємства «Миротворець» Білоцерківської міської громадської організації «Громадська єдність» від 28.11.2016. У цій справі Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання щодо наявності підстав для відступу від правового висновку, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 826/2793/18 та від 13.02.2019 у справі № 810/2763/17, про відсутність у спірних правовідносинах у позивача, який є суб`єктом владних повноважень, права на звернення до суду з позовом до іншого, контролюючого його, суб`єкта владних повноважень.

У постанові від 31.08.2021 у справі № 160/5323/20 Верховний Суд дійшов до висновку, що спірна вимога органу державного фінансового контролю (розглянути результати проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників управління, винних у допущених порушеннях), як з неї вбачається та встановлено судами, є індивідуально-правовим актом, спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якій вона адресована, а тому породжує для останньої певні обов`язки.

Натомість у цій справі № 420/27761/24 підставою для скасування пунктів 1, 3, 11 вимог відповідача були висновки суду апеляційної інстанції про те, що такі вимог не знайшла підтвердження під час ревізії та що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Отже, уточнена касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судового рішення у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення скаржник також посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та стверджує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 13 Закону України «Про оплату праці», Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228, частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.06.1995 № 88. Скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції у цій справі не урахував, що зазначені нормативно-правові акти взаємопов`язані та мають застосовуватися в системі, а не ізолблвано.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, які неправильно застосовано судами попередніх інстанцій; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Колегія суддів зауважує, що скаржником не конкретизовано норми (пункт, підпункт) Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228 та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.06.1995 № 88, стосовно яких відсутній висновок Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, однак скаржник належним чином не обґрунтував, у чому полягає помилка суду апеляційної інстанції при застосуванні відповідної норми права та не вказав про застосування апеляційним судом норми права у контексті оскарження постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2025 в частині скасування пунктів 1, 3, 11 вимог Держаудитслужби.

Разом з цим, доводи скаржника щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування зазначених правових норм та відповідно потреби у такому висновку не пов`язані з наявністю колізій, можливістю неоднозначного тлумачення, їх різним застосування судами, натомість по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій за результатами розгляду.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Разом з уточненою касаційною скаргою скаржником надано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження. В обґрунтування причин пропуску строку на касаційне оскарження скаржник зазначає, що первинна касаційна скарга на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2025 у справі № 420/27761/24 була подана вчасно, повторно касаційну скаргу було подано у розумний строк. Також просить урахувати введення в Україні воєнного стану, обстріли та оголошення повітряних тривог, а також перебої у постачанні електроенергії, що перешкоджало звернутися до суду із касаційної скаргою у визначений законом строк.

Вирішуючи заяву скаржника в частині поновлення строків на касаційне оскарження, колегія суддів виходить з наступного.

Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Тобто особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, цілком використовувати наявні засоби та можливості, передбачені законодавством. Отже, учасники процесу мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не мають допускати затримки та невиправданого зволікання під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

Також згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслений характер процесуальної поведінки учасників справи, відповідно до якого особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить діяти сумлінно, тобто виявляти добросовісне ставлення до наявних у неї прав і здійснювати їхню реалізацію в такий спосіб, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без невиправданих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, передусім щодо дотримання строку на касаційне оскарження. Для цього учасник справи повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати цілком наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Суд звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Колегія суддів, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, зазначає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини другої статті 332 КАС України у системному зв`язку із частиною восьмою статті 169 КАС України, зі змісту яких слідує, що скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.

Повернення касаційної скарги згідно з ухвалою Верховного Суду від 06.11.2025 відбулося на підставі того, що уточнену касаційну скаргу не підписано особою належним чином уповноваженою вчиняти процесуальні дії від імені скаржника, що свідчить про відсутність об`єктивних перешкод для вчинення належної процесуальної дії. Зазначені обставини є наслідком волевиявлення самого скаржника та не мають характеру об`єктивно непереборних перешкод, оскільки не пов`язані з дійсними істотними труднощами чи зовнішніми чинниками, які б заважали вчасно та належним чином оформити право на касаційне оскарження, а отже, не можуть бути визнані поважними причинами для поновлення процесуального строку.

Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ (ухвала суду про повернення касаційної скарги від 06.11.2025) доставлена в Електронний кабінет скаржника 08.11.2025 о 08 год 19 хв, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

17.11.2025 до Суду надійшла повторна касаційна скарга Південного офісу Держаудитслужби на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2025 у справі № 420/27761/24 (здано на пошту 13.11.2025).

Суд звертає увагу касатора, що та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.

Суд зауважує на періоді часу, у якому відбувалося повторне звернення скаржника із повторною касаційною скаргою, що свідчить про допущення ним необґрунтованих зволікань щодо реалізації права на повторне звернення до суду. Так, загальний строк, що минув з дати виготовлення повного тексту постанови апеляційного суду (23.07.2025) і до дати звернення із цією касаційною скаргою становить більше тридцятиденного строку на касаційне скарження.

Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку. При цьому, такі дії залежали виключно від скаржника.

Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

При цьому поновлення строку не є обов`язком суду, а є предметом його оцінки (розсуду) залежно від встановлених обставин, доводів і доказів сторін. У разі подання скаржником клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження суд повинен надати йому оцінку та вирішити шляхом визнання/невизнання причин пропуску такого строку поважними/неповажними.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.

Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Верховний Суд погоджується, що введення в Україні воєнного стану, повітряні тривоги та перебої у постачанні електроенергії, суттєво ускладнює (подекуди унеможливлює) повноцінне функціонування суб`єктів владних повноважень. Водночас Суд уважає за необхідне зазначити, що введення на території України воєнного стану не зупиняє перебіг процесуальних строків у судових справах, самі по собі обставини щодо воєнного стану, обстрілів та відсутності електроенергії, без належного її обґрунтування крізь призму неможливості ситуативного (в конкретних умовах) виконання процесуальних прав і обов`язків учасника справи, й підтвердження її належними й допустимими доказами, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Лише факт введення воєнного стану на території України не може слугувати безумовною та достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску процесуального строку, за відсутності відповідних обґрунтувань та доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу державного органу.

У зв`язку з цим, доводи скаржника, викладені у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження, щодо введення воєнного стану, тривалих повітряних тривог та перебоїв в енергопостачанні, мають загальний характер і не доводять прямого причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами та неможливістю належного оформлення (підписання) касаційної скарги, що була повернута ухвалою Верховного Суду від 06.11.2025 саме через недоліки суб`єктивного характеру.

Суд повторно наголошує, що особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Суд зазначає, що повернення касаційної скарги не зупиняє та не перериває строк на касаційне оскарження, а та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду касаційної інстанції не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків встановлених для цього.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження, оскільки скаржником не зазначено об`єктивних причин його пропуску та не надано доказів, що це підтверджують.

Будь-яких інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження, доводів на їх обґрунтування скаржником не наведено, відповідних доказів на їх підтвердження не надано.

Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 08.12.2025 про залишення касаційної скарги без руху.

Враховуючи положення частин першої та другої статті 329 КАС України, не надання скаржником доказів поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання поважними причини пропуску скаржником строку на касаційне оскарження.

За змістом пункту 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

Враховуючи вищевикладене, відсутність відповідних доказів щодо поважності підстав пропуску строку на касаційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для застосування пункту 4 частини першої статті 333 КАС України за наслідками розгляду заяви скаржника щодо усунення недоліків касаційної скарги.

Керуючись статтями 12, 13, 248, 328, 329, 333, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску Південним офісом Держаудитслужби строку на касаційне оскарження постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі № 420/27761/24.

Відмовити у задоволенні заяви Південного офісу Держаудитслужби про поновлення строку на касаційне оскарження постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі № 420/27761/24.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Південного офісу Держаудитслужби на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною а скасування вимоги.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько М.В. Білак А.Г. Загороднюк