Справа № 320/5589/23
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2026-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 320/5589/23

адміністративне провадження № К/990/20594/25

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду: головуючої судді Коваленко Н.В., суддів: Загороднюка А.Г., Мельник-Томенко Ж.М., Рибачука А.І., Дашутіна І.В., Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., розглядаючи у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів Грибан І.О., Беспалова О.О., Парінова А.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

1. У березні 2023 року ОСОБА_2 (далі - також ОСОБА_2 , позивач) звернувся до суду з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - також НКРЕКП, Національна комісія, відповідач), третя особа - ОСОБА_1 (далі - також ОСОБА_1 , третя особа), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив:

- визнати протиправними дії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг по прийняттю нормативно-правових актів та внесення змін до них з порушенням вимог діючих законів;

- визнати неправомірними та скасувати пункти 11.3.1., 11.3.5., 11.3.13., 11.3.23, 11.3.24 підпункти 2, 6, 12, 13 пункту 8 та абзац дев`ятий пункту 1.1.2. глави 1.1. першого розділу Змін, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 1272 від 05 жовтня 2022 року до Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року № 312 (далі - також оскаржені, спірні положення);

- зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у місячний термін привести у відповідність всі свої Постанови, Кодекси систем обліку, розподілу постачання, Правила, Порядки та Накази до діючого Законодавства, а саме - вимогам пункту 21 частини першої статті 1 та підпункту 12 пункту 1 статті 58 Закону України від 13 квітня 2017 року № 2019-VIII «Про ринок електричної енергії» та вимог Закону України від 20 лютого 2003 року № 555-IV «Про альтернативні джерела енергії»;

- зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у місячний термін видати наказ або нормативно-правовий акт, яким зобов`язати постачальників універсальних послуг провести перерахунки по купівлі/продажу електроенергії виходячи величини генерованої домогосподарствами електричної енергії за даними лічильників з дати вводу в дію постанови № 1272 від 05 жовтня 2022 року.

2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року позов задоволений частково, а саме: визнані протиправними та скасовані пункти 1 та 8 Змін до Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 05 жовтня 2022 року № 1272 в частині внесених змін до пунктів 11.3.1, 11.3.23, 11.3.24 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року № 312. В іншій частині позовних вимоги відмовлено.

3. Ухвалюючи таке рішення в частині задоволених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржені позивачем положення нормативно - правового акту Національної комісії суперечать окремим нормам законів України «Про ринок електричної енергії» та «Про альтернативні джерела енергії».

4. Окрему увагу суд першої інстанції звернув на те, що зміни до абзацу дев`ятого пункту 1.1.2 глави 1.1 розділу І Правил роздрібного ринку електричної енергії, які встановили порядок визначення величини встановленої потужності генеруючих установок приватного(-их) домогосподарства(-в), внесені відповідачем у розділ зазначених Правил, який лише визначає основні терміни та поняття, тож за своєю суттю не може встановлювати будь-який порядок регулювання відносин, на які він спрямований.

5. За результатом апеляційного перегляду справи постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року рішення суду першої інстанції скасоване і ухвалене нове - про відмову в задоволенні позову.

6. На обґрунтування такого висновку апеляційний суд в оскарженій постанові наводив мотиви про те, що постанова від 05 жовтня 2022 року № 1272 «Про затвердження Змін до Правил роздрібного ринку електричної енергії» прийнята НКРЕКП в межах наданих їй дискреційних повноважень, визначених законами України «Про ринок електричної енергії», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», та у спосіб, передбачений законодавством України, з дотриманням принципів відкритості, прозорості, гласності процесу державного регулювання та з дотриманням балансу інтересів всіх учасників ринку електричної енергії.

7. Суд апеляційної інстанції також зазначав, що відповідач, при прийнятті підпунктів 6, 12, 13 пункту 8 постанови НКРЕКП від 05 жовтня 2022 року № 1272 «Про затвердження Змін до Правил роздрібного ринку електричної енергії», в частині внесення змін у пункти 11.3.1, 11.3.5, 11.3.13, 11.3.23, 11.3.24 Правил роздрібного ринку електричної енергії, які оскаржував позивач, діяла в межах своєї компетенції та повноважень, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, у зв`язку з чим суд констатував відсутність підстав для скасування оспореного у цій справі рішення НКРЕКП (в частині спірних приписів) та відповідність його критеріям статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

8. Не погодившись із вказаною постановою апеляційного суду, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

9. Підставами для відкриття касаційного провадження у справі, що розглядається, слугували такі доводи касаційної скарги:

1. Відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування пунктів 1, 8 Змін до Правил роздрібного ринку електричної енергії в частині внесених змін до пунктів 11.3.1, 11.3.23, 11.3.24 вказаних Правил у контексті гарантій недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав, встановлених статтею 22 Конституції України (пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України).

2. Оскаржена постанова суду апеляційної інстанції є немотивованою, оскільки, всупереч вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не надав оцінки всім арґументам скаржниці по суті спору, залишивши поза увагою її доводи про те, що пункти 1 та 8 змін до Правил роздрібного ринку електричної енергії звужують її права, визначені статтями 28, 63 Закону України «Про ринок електричної енергії», статтею 9-1 Закону України «Про альтернативні джерела енергії», що також є порушенням приписів частини третьої статті 22 Конституції України про заборону звуження прав особи при внесенні змін до законодавства.

2.1 Суд не надав відповіді й на аргументи третьої особи стосовно того, що внесені відповідачем та оскаржені у цьому спорі зміни до Правил роздрібного ринку електричної енергії суперечать умовам договору, укладеного між скаржницею та оператором систем передачі, які ґрунтуються на нормах статті 714 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Проте і на ці арґументи суд відповіді не надав.

2.2 Оцінка зазначених обставин, на переконання третьої особи, впливає на правильність застосування судами норм статей 28, 63 Закону України «Про ринок електричної енергії» та статті 9-1 Закону України «Про альтернативні джерела енергії».

10. Відповідач такі доводи касаційної скарги заперечив й у відзиві на неї, з-поміж іншого, акцентував увагу на втраті чинності оскаржуваного нормативно-правового акту на час ухвалення судами попередніх інстанцій судових рішень у цій справі.

11. Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі (ухвала від 02 червня 2025 року) та призначив її до розгляду в касаційному порядку в письмовому провадженні з 18 грудня 2025 року (ухвала від 17 грудня 2025 року).

12. Розглядаючи касаційну скаргу по суті наведених у ній доводів та вимог, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді постановила ухвалу від 18 грудня 2025 року, якою ухвалила передати цю справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

13. Як на правові підстави для ухвалення такого судового рішення, Суд покликався на норми частини другої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

14. Фактичні підстави для передання цієї справи на розгляд об`єднаної палати колегія суддів обґрунтувала незгодою з висновками Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеними в раніше ухвалених постановах цього Суду від 14 грудня 2018 року у справі № 826/24498/15, від 09 листопада 2022 року у справі № 640/10978/19, а також в інших постановах, ухвалених у складі колегій суддів різних судових палат Касаційного адміністративного суду.

15. У зазначених постановах сформульована правова позиція, про те, що нормативно-правовий акт, який на момент ухвалення судового рішення у справі вже втратив чинність, не може бути оскаржений у судовому порядку та повторно визнаний судом нечинним. Така обставина зумовлює відсутність предмета спору, що, у свою чергу, унеможливлює розгляд і вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позовних вимог, а також здійснення ефективного судового захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

16. Дійшовши таких висновків, суд касаційної інстанції у означених касаційних провадженнях не перевіряв обставини відповідності оскарженого акта суб`єкта владних повноважень на відповідність вимогам чинного законодавства.

17. Колегія суддів вказувала на необхідність відступу від зазначених правових позицій і звернула увагу на наявність іншої правозастосовчої практики Верховного Суду, наведеної, зокрема, у постановах від 09 квітня 2020 у справі № 807/150/16 від 24 жовтня 2022 року у справі № 640/3941/19 від 16 червня 2022 року у справі № 826/6176/16, ухвалених у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду.

18. У зазначених постановах Верховний Суд наголошував на наявності у суду безумовного обов`язку оцінити всі мотиви позову та, відповідно, перевірити оскаржений нормативно-правовий акт на предмет його відповідності статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, застосувавши ефективний спосіб захисту прав позивача, навіть якщо такий акт вже втратив чинність станом на момент ухвалення судового рішення по суті спору.

19. Установивши різність судової практики Верховного Суду у складі колегій суддів різних судових палат Касаційного адміністративного суду й неоднакове застосування ними норм частини третьої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України у її взаємозв`язку із нормою частини другої статті 265 цього Кодексу стосовно правових наслідків втрати чинності нормативно-правовим актом під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів констатувала очевидну необхідність формування єдиної правозастосовчої практики з означеного питання під час розгляду справи об`єднаною палатою.

20. За результатом проведення повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, оформленого протоколом від 19 грудня 2025 року, визначено такий склад колегії суддів об`єднаної палати: головуюча суддя Коваленко Н.В., судді: Загороднюк А.Г., Мельник-Томенко Ж.М., Рибачук А.І., Дашутін І.В., Олендер І.Я., Ханова Р.Ф.

21. Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами з 20 січня 2026 року.

22. Розглядаючи справу в касаційному порядку, об`єднана палата виходить з такого.

23. За приписами частини четвертої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України, перегляд судових рішень в адміністративних справах у касаційному порядку здійснюється колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів.

24. Проте, у визначених цим Кодексом випадках перегляд судових рішень судом касаційної інстанції здійснюється судовою палатою Касаційного адміністративного суду (палатою), об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду (об`єднаною палатою) або Великою Палатою Верховного Суду (Великою Палатою).

Такі норми містяться у частині дев`ятій статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України.

25. Так, за приписами частини другої статті 346 цього Кодексу суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

26. Порядок передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду визначає статті 347 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом частини четвертої якої про передачу справи на розгляд, зокрема, об`єднаної палати суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу.

27. Зміст зазначених норм засвідчує, що за загальним правилом перегляд судових рішень в адміністративних справах у касаційному порядку здійснюється колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів й лише у визначених законом випадках, коли виникає об`єктивна потреба у вирішенні питання про відступ від вже сформованого Верховним Судом висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, - об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду (об`єднаною палатою).

28. Кодекс адміністративного судочинства України встановлює правові підстави (стаття 346) та порядок передання справи на розгляд об`єднаної палати (стаття 347), який передбачає постановлення ухвали з обов`язковим наведенням у ній мотивів необхідності відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Однак, вказані норми не визначають критеріїв вмотивованості такої ухвали та конкретних елементів змісту її мотивувальної частини, для з`ясування чого виникає потреба звернутися до відповідного правозастосування Верховного Суду з окресленого питання.

29. Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема, у постанові від 15 жовтня 2025 року у справі № 907/882/22 наголошувала, що необхідність відступу від висновку щодо застосування норми (норм) права виникає з певних визначених об`єктивних причин, які повинні бути чітко окреслені та аргументовані. До того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.

30. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду наводилось покликання, зокрема, на рішення Європейського суду з прав людини від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom, заява № 27238/95, пункт 70), у якому Суд, окрім іншого, наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

31. Ця ж постанова містить правові позиції й про те, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.

32. Необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування (див., зокрема, пункти 282, 283 постанови палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів КГС ВС від 03.02.2025 у справі № 910/8714/18).

33. Отже, механізм відступу від попередніх висновків Верховного Суду (близький за змістом до інституту overruling of precedent) має застосовуватись для виправданої зміни практики або виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

34. З наведеного констатується, що перегляд судових рішень в адміністративних справах у касаційному порядку об`єднаною палатою має винятковий характер й здійснюється виключно у випадку виникнення об`єктивної необхідності відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування норми (норм) права з метою забезпечення єдності та сталості судової практики шляхом її виправданої зміни або виправлення лише тих суперечностей (неузгодженостей, помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування та судової системи загалом.

35. Застосування механізму (інституту) відступу від попередніх висновків Верховного Суду вимагає існування конкретно визначених, важливих, об`єктивних причин, які повинні бути чітко окреслені та аргументовані в ухвалі, якою суд, що розглядає справу, ініціює питання відступу, й допускається лише за наявності вагомих підстав і реального підґрунтя, інакше це підриватиме принципи правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом.

36. Такі підходи до визначення підстав для відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування норми (норм) права та мети використання такого механізму (інституту) дають змогу сформулювати критерії обґрунтованості ухвали про передання справи на розгляд об`єднаної палати та змісту її мотивувальної частини, яка, з-поміж іншого, повинна містити виклад конкретно визначених й чітко окреслених вагомих і об`єктивних причин (підстав) для відступу з наведенням належної аргументації стосовно доцільності розгляду справи саме об`єднаною палатою у контексті досягнення завдань її процесуальної діяльності, які тісно пов`язані з основним завданням Верховного Суду із забезпечення єдності та сталості судової практики у фундаментальних правозастосовних питаннях.

37. Обов`язковою процедурною вимогою для передання справи на розгляд об`єднаної палати процесуальний закон визначає постановлення судом, який розглядає справу, відповідної ухвали в порядку статті 347 Кодексу адміністративного судочинства України, й лише за її належного вмотивування об`єднана палата матиме змогу перевірити наявність чи відсутність передбачених процесуальним законом підстав для прийняття справи до розгляду об`єднаною палатою, визначити конкретний предмет і межі такого розгляду, його доцільність з огляду на цілі процесуальної діяльності об`єднаної палати.

38. Від того, чи дійсно існують визначені законом правові та фактичні підстави для здійснення розгляду справи в касаційному порядку саме об`єднаною палатою, й чи дотримана процедура передачі справи їй на розгляд, залежить те, чи буде вважатись Суд в такому складі судом, встановленим законом, у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

39. Подібне питання об`єднана палата досліджувала в ухвалі від 24 січня 2024 року у справі № 140/1568/23, у якій виклала такі мотиви.

40. Стаття 6 Конвенції встановлює право на справедливий суд: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

41. Вимога щодо того, що суд має бути «встановленим законом», є однією з декількох вимог Конвенції та протоколів до неї і встановлює, що дії національних органів мають базуватись на внутрішньому праві, наприклад пункт 1 статті 5 («відповідно до процедури, встановленої законом» та «законний» арешт або затримання), пункт 2 статті 8 («у відповідності з законом»), підпункти 2 статей 9, 10 та 11 («встановлені законом»), пункт 2 та пункт 4 статті 2 Протоколу № 4 («згідно із законом») та пункт 1 статті 4 Протоколу № 7 («відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави»).

42. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях щодо формулювання «встановлений законом» робить висновки, що межі цієї вимоги є більш обмеженими, ніж вимога стосовно того, що суд має діяти відповідно до закону або шляхом, «передбаченим законом». Буквальне тлумачення цього вислову приводить до думки, що вимагається правова підстава для існування та організації суду, включно із визначенням питань, які підпадають під юрисдикцію суду.

43. Цей термін не можна розуміти у тому сенсі, що суд для того, щоб уважатись встановленим законом, має також дотримуватись всіх вимог, передбачених національним законодавством, щодо здійснення його функцій. Якщо б існувала така концепція, не було б жодного сенсу виокремлювати пункт 1 статті 6 щодо цього питання з-поміж інших статей.

44. Об`єднана палата в ухвалі від 24 січня 2024 року у справі № 140/1568/23 нагадала, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

45. У межах досліджуваного питання, за статтею 6 Конвенції, для того, щоб визначити, чи має об`єднана палата «повну юрисдикцію» або забезпечує «достатність перегляду» для досягнення завдань своєї процесуальної діяльності, остання керується основними засадами щодо справедливого розгляду і вирішення адміністративних справ, якими є принципи адміністративного судочинства, закріплені у Конституції України, Конвенції та інших міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, Кодексі адміністративного судочинства України, враховує такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, зміст спору, встановлені судом фактичні обставини, включаючи бажані та дійсні підстави для необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.

46. За висновками об`єднаної палати, наведеними в ухвалі від 24 січня 2024 року у справі № 140/1568/23, передача справи на розгляд об`єднаної палати за відсутності підстав, зазначених у статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (суд, який розглядає справу у складі колегії суддів передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного суду у складі колегії з іншої палати), та з порушенням порядку передачі, зазначених у статті 347 цього (суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу) призводить до перевищення повноважень об`єднаної палати, а саме положень процесуального закону, які регулюють діяльність останньої (стаття 33 Кодексу), а тому, в окресленому випадку, остання не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції відносно цього судового провадження.

47. Зміст наведених у пункті 18 зазначеної вище ухвали об`єднаної палати мотивів засвідчує, що в мотивувальній частині ухвали, у якій порушується питання стосовно передання справи на розгляд об`єднаної палати, окрім іншого, повинна бути зазначена законодавчо визначена підстава для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати, від якого, на її думку, необхідно відступити Верховному Суду, з посиланням на постанови, у яких його викладено, що є визначеною в процесуальному законі передумовою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати.

Відсутність в ухвалі мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у конкретній постанові Верховного Суду, який на думку колегії суддів, є помилковим, не створює підстав для прийняття до розгляду об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду відповідної справи.

48. Постановляючи ухвалу від 18 грудня 2025 року про передання справи № 320/5589/23 на розгляд об`єднаної палати, Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду зазначив висновки Верховного Суду щодо застосування норм статті 264 (частини третьої) у сукупності з нормами статті 265 (частини другої) Кодексу адміністративного судочинства України (з покликанням на конкретні постанови Верховного Суду) у правовідносинах, пов`язаних з оскарженням в суді нормативно - правових актів, які були чинними на час звернення з позовом до суду та втратили чинність на час ухвалення рішення судом першої інстанції, з якими Суд не погодився і від яких вважав за необхідне відступити.

49. У цій же ухвалі колегія суддів, з покликанням на відповідні постанови Верховного Суду, вказала на існування й інших висновків щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах, які, на думку Суду, підлягають врахуванню під час перегляду судового рішення у справі, що розглядається, та свідчать про неоднакове застосування Верховним Судом норм статей 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України у складі колегій суддів різних судових палат Касаційного адміністративного суду.

50. В ухвалі від 18 грудня 2025 року про передання справи № 320/5589/23 на розгляд об`єднаної палати колегія суддів наводить мотиви й стосовно того, який із наразі існуючих у Верховному Суді висновок щодо застосування зазначених вище норм права, на її думку, підлягає застосуванню до спірних у цій справі правовідносин і чому (з врахуванням обставин справи) саме цей висновок необхідно враховувати під час розгляду касаційної скарги, поданої у цій справі.

51. Проте зазначена ухвала не містить прямих і безпосередніх обґрунтувань про те, на користь якого саме конкретного висновку належить здійснити відступ.

52. У зазначеній ухвалі не наведені мотиви, які б у цьому випадку доводили наявність конкретно визначених й чітко окреслених Судом вагомих і об`єктивних причин (належного підґрунтя) для застосування такого виняткового інституту як відступ від раніше висловлених висновків Верховного Суду щодо застосування норм права під час розгляду саме цієї справи, а також на міститься належного обґрунтування мети такого відступу - виправлення лише тих суперечностей (неузгодженостей, помилок), що мають фундаментальне значення для судового правозастосування та судової системи загалом.

53. Обґрунтування необхідності розгляду справи № 320/5589/23 об`єднаною палатою фактично зводиться до наявності неоднакового застосування Верховним Судом норм статей 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України у складі колегій суддів різних судових палат Касаційного адміністративного суду й виникненням у зв`язку з цим очевидної, на думку Суду, потребою у формуванні єдиної правозастосовчої практики з означеного питання.

54. Однак таке обґрунтування саме собою не зумовлює наявності самостійних та визначених законом достатніх юридичних і фактичних підстав для передання справи на розгляд об`єднаної палати у світлі її процесуальних завдань та мети відступу від вже сформованої правозастосовчої практики Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України.

55. До того ж, виконання основного завдання Верховного Суду - забезпечення сталості та єдності судової практики здійснюється у порядку та спосіб, які визначені процесуальним законом, що підтверджується змістом частин першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

56. У цій справі Верховний Суд як у складі колегії суддів відповідної судової палати, так і у складі об`єднаної палати здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції та діє в межах повноважень, встановлених частиною першою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

57. Це означає, що під час вирішення об`єднаною палатою у визначеному процесуальним законом порядку питання про відступ від раніше висловлених Верховним Судом правових позицій застосовним до спірних у справі правовідносин мають бути як той висновок, у зв`язку з відступом від якого справа передана на розгляд об`єднаної палати, так і той, на користь якого відступається (якщо такий відступ матиме місце), оскільки в залежності від результатів вирішення об`єднаною палатою питання про відступ, один з таких висновків Верховного Суду й буде врахований під час розгляду касаційної скарги.

58. Водночас, висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, з якими не погодилась і від яких вважала за необхідне відступити колегія суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 18 грудня 2025 року, як і ті висновки, які, за мотивами зазначеної ухвали, мають бути враховані під час розгляду касаційної скарги у справі № 320/5589/23 та свідчать про різність судової практики у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, не є релевантними відносно справи, яка перебуває на розгляді, оскільки, як можна стверджувати виходячи зі змісту ухвалених у ній судових рішень по суті спору, суди взагалі не застосовували норми статей 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України на обґрунтування підстав для відмови в позові у зв`язку з втратою чинності оспореним нормативно - правовим актом.

59. Наведені в ухвалених у цій справі судових рішеннях судів попередніх інстанцій мотиви засвідчують, що суди здійснювали перевірку спірного нормативно - правового акта на відповідність закріпленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям та надавали оцінку доводам учасників справи по суті спору.

60. Суд апеляційної інстанції, постанова якого оскаржена у цій справі в касаційному порядку, відмовив у позові не тому, що спірний нормативно - правовий акт Національної комісії втратив чинність станом на момент ухваленні рішення судом першої інстанції, а тому, що такий акт, на думку суду, відповідає вищезазначеним критеріям, прийнятий відповідачем з дотриманням вимог частини другої статті 19 Конституції України і прав позивачки або інших учасників цієї справи чи суб`єктів, на яких поширюється його дія, не порушує.

61. Ненадання в оскарженій постанові суду апеляційної інстанції детальної оцінки усім аргументам позивачки та третьої особи, зокрема й тим, які наведені у касаційній скарзі, також не обумовлено втратою спірним актом чинності та не мотивовано покликанням на норми статей 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки апеляційний суд, застосовуючи як джерело права практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену в пункті 29 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року та пункт 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, не знайшов для цього підстав, вважаючи недоцільним, в обсязі наявних у справі доказів та фактичних обставин, надавати детальну відповідь на кожний аргумент сторін.

62. Враховуючи зазначене, розгляд справи № 320/5589/23 в касаційному порядку у складі об`єднаної палати не зможе розв`язати порушене перед нею питання про забезпечення єдності та сталості судової практики щодо застосування норм статей 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України у випадках судового оскарження нормативно - правового акта, який станом на момент вирішення справи по суті вже втратив свою чинність.

63. Тому Суд констатує, що ухвала колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року у справі № 320/5589/23 не містить належних мотивів стосовно необхідності відступлення у цьому конкретному випадку від висновку щодо застосування норм статей 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України у правовідносинах, пов`язаних з оскарженням в суді нормативно - правових актів, які були чинними на час звернення з позовом до суду та втратили чинність на час ухвалення рішення судом першої інстанції, й не підтверджує підстав для передання вказаної справи на розгляд об`єднаної палати, а також доцільності її розгляду Верховним Судом саме в такому складі як судом, встановленим законом.

64. За таких обставин відсутні підстави стверджувати, що у цьому випадку була дотримана визначена статтею 347 Кодексу адміністративного судочинства України процедура передання справи № 320/5589/23 на розгляд об`єднаної палати, яка передбачає постановлення ухвали із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а у об`єднаної палати виникли відповідні процесуальні повноваження щодо розгляду цієї справи.

65. Не маючи повноважень на здійснення судочинства в цьому провадженні, об`єднана палата діятиме всупереч чітким процесуальним нормам, що не відповідало б принципу юридичної визначеності та обов`язковості (остаточності) рішень та спричинило б порушення статті 6 Конвенції.

66. Об`єднана палата враховує, що стаття 347 Кодексу адміністративного судочинства України не містить положень саме як діяти об`єднаній палаті у випадку встановлення порушення порядку передачі справи на її розгляд. Однак при застосуванні таких повноважень як повернення справи відповідній колегії суддів для розгляду, об`єднана палата враховує, що Європейський суд з прав людини визнає, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, може ухвалювати рішення, яке не було чітко визначене законом. У випадку такого застосування закону суд повинен надати чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine) від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, рішення у справі «ХуліоВоуЖиберт та Ель Хогар і ля Мода проти Іспанії» (JulioBouGibertandElHogar Y LaModa J. A. Х. А. v. Spain) (ухв.), заява № 14929/02, 13 травня 2003 року, «ТОВ «Базальт-Імпекс» проти України» (Bazalt Impeks, TOV v. Ukraine, заява № 39051/07) від 01 грудня 2011 року).

67. Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що останній не має розглядати помилки фактів або права, допущені національними судами, до тої міри, поки вони не становили втручання у права або свободи, які захищаються Конвенцією (рішення у справі «Schenk v.Switzerland», від 12 липня 1988 року, пункт 45; рішення у справі «Streletz, Kessler and Krenz v. Germany», №№ 34044/96, 35532/97 та 44801/98, пункт 49). Більше того, застосування та тлумачення національного законодавства - це функція національних органів, особливо судів (рішення у справі «Kopp v. Switzerland» від 25 березня 1998 року, пункт 59).

68. Вищевказані критерії застосування об`єднаною палатою принципів адміністративного судочинства з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини є достатніми поясненнями відсутності підстав для здійснення провадження в цій справі об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді.

69. З огляду на зазначене, об`єднана палата дійшла висновку, що справа № 320/5589/23 підлягає поверненню відповідній колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

70. Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 14, 33, 248, 256, 346, 347 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 140/1568/23 за позовом ОСОБА_2 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, касаційне провадження у якій відкрите за скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року - повернути відповідній колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною й не оскаржується.

Головуюча суддя Н.В. Коваленко

Судді: А.Г. Загороднюк

Ж.М. Мельник-Томенко

А.І. Рибачук

І.В. Дашутін

І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова