Справа № 160/21953/25
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рищенка А.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними та стягнення коштів,-
29.07.2025 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України (далі відповідач), в якій просить:
- визнати протиправними дії Державної казначейської служби України щодо відмови нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 69 470,67 грн., а саме: суму компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за порушення строку перерахування коштів у розмірі 17 088,41 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 52 382,26 грн.;
- стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 69 470,67 грн., а саме: суму компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за порушення строку перерахування коштів у розмірі 17 088,41 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 52 382,26 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що судове рішення, яке набрало законної сили підлягає виконанню у встановлений законом строк. Вважає тривале невиконання судового рішення протиправною бездіяльністю відповідача, що спричинила порушення його прав.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
20.08.2025 на адресу суду від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що у межах спірних правовідносин він діяв у визначених законом межах, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Згідно положень ст. 262 КАС України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24.07.2023 Державною казначейською службою України отримано два виконавчі листи, видані 18.07.2023 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі №201/7708/22, щодо стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 наступних грошових сум: 344 657,88 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, понесені витрати за проведення авто товарознавчої експертизи в розмірі 3 000 грн та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн (загальна сума - 412 657,88 грн).
Вказана грошова сума у розмірі 412 657,88 грн була перерахована ОСОБА_1 . Державною казначейською службою України лише у 2025 році трьома платежами, а саме: 28.02.2025 168 588,32 грн, 20.03.2025 - 229 069,56 грн, 20.03.2025 - 15 000 грн.
У зв?язку з викладеним вище, 03.06.2025 позивач звернувся до Державної казначейської служби України з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити на його користь грошову суму у розмірі 69 470,67 грн, а саме: суму компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за порушення строку перерахування коштів у розмірі 17 088,41 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 52 382,26 грн.
Вважаючи протиправними дії Державної казначейської служби України щодо відмови нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 зазначену вище грошову суму, на підставі його заяви, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI (далі - Закон №4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно з частиною першою статті 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Частиною другою та четвертою статті 3 Закону №4901-VI обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
Частиною першою статті 5 Закону №4901-VI передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок №845) безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Згідно з пунктом 50 Порядку №845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.
Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Згідно з пунктом 51 Порядку №845 в рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації.
Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.

З наведених вище положень та пунктів 33 і 47 Порядку №845, норм частини першої статті 3 Закону №4901-VI слідує, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплату компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

При цьому з приписів статті 5 Закону №4901-VI слідує, що компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів.

Отже, виходячи з аналізу норми, закріпленої у частині першій статті 5 Закону №4901-VI, підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.

Матеріали справи свідчать про те, що 03.06.2025 позивачем було подано заяву у ДКСУ щодо нарахування та виплати компенсації за порушення строків виплати коштів за судовим рішенням у вищевказаній справі. Однак, листом-відповіддю ДКСУ від 06.06.2025, відповідач повідомив, що за рішеннями суду про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 344 657,88 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, понесених витрат за проведення експертизи в розмірі 3 000,00 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн за програмою КПКВК 3504030, компенсація трьох відсотків річних та компенсація за порушення строку перерахування коштів не нараховується.

Дослідивши наявні докази, суд не погоджується із такими висновками відповідача з огляду на наступне.

Так, до відповідача надійшли наступні виконавчі листи: по справі №201//7708 22 18.07.2023.

Таким чином, вищевказані виконавчі листи знаходилися в Казначействі на виконанні за бюджетною програмою КТКВК 3504030 з 24.07.2023.

Частиною 4 ст. 3 Закону 4901-VI передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Натомість, матеріалами справи підтверджено, що грошові кошти за виконавчими документами по справі №201//7708 22 щодо стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 наступних грошових сум: 344 657,88 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, понесені витрати за проведення авто товарознавчої експертизи в розмірі 3 000 грн та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн (загальна сума - 412 657,88 грн) були перераховані ОСОБА_1 . Державною казначейською службою України лише у 2025 році трьома платежами, а саме: 28.02.2025 168 588,32 грн, 20.03.2025 - 229 069,56 грн, 20.03.2025 - 15 000 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями скріншотів відповідних зарахувань.

Отже, наявні в матеріалах справи докази свідчать про порушення відповідачем тримісячного строку виплати грошових коштів за виконавчими листами.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації в розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання рішень та зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21 зазначила, що «у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону №4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону №4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України.

Тому, припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення».

Відтак, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що нарахування зазначеної компенсації згідно з чинним законодавством передбачено за порушення термінів виконання рішення суду про стягнення коштів.

Разом з тим, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції , п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі Immobiliare Saffi проти Італії , заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі Войтенко проти України від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Суд зазначає, що позивач, отримавши рішення місцевого суду про стягнення на його користь грошових коштів та пред`явивши вказане рішення до органу казначейської служби, мав законні сподівання на їх безперешкодне та швидке виконання.

Згідно з рекомендаціями, викладеними у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх "ex-officio". Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

У пункті 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Враховуючи наведене, суд вважає правомірними доводи позивача щодо наявності у нього права на отримання компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень, передбаченої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 5 Закону №4901-VI викладена у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі №620/1788/21.

Враховуючи наведене, суд вважає помилковими твердження відповідача щодо відсутності у законодавстві строків виплати компенсації, оскільки такі не відповідають дійсності та спростовуються положеннями Порядку №845, за якими рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на черговість виконання рішень суду, оскільки, враховуючи приписи норми ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та положень абз. 2 п. 48 Порядку №845 щодо строку перерахування коштів, законодавцем визначені чіткі часові межі виконання рішень суду. У будь-якому разі черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону й рішення судів можуть виконуватися за чергою, однак, у тримісячний строк.

Таким чином, відповідачем 24.07.2023 отримано виконавчі листи, що підтверджується роздруківкою Укрпошти, однак перераховано позивачу кошти лише 28.02.2025 та 20.03.2025.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про протиправність відмови Державної казначейської служби України у нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 компенсації за порушення строку перерахування коштів на виконання рішень суду про стягнення коштів.

Суд на підставі досліджених під час розгляду справи доказів встановив, що ДКС України не виконала обов`язку, визначеного статтею 3 Закону №4901-VI та не забезпечила своєчасне перерахування позивачу коштів за виконавчими листами, що перебували на виконанні у відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у справі №420/2411/19 від 09.11.2023 наголошує на тому, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону №4901-VI установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів в межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону №4901-VI строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3 % річних та інфляційних втрат.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21 (провадження №14-91цс22).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Закон України №4901-VI не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника.

Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі №420/2411/19).

Виходячи з наведених положень, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача компенсації в розмірі трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання рішення суду, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Отже, до компенсації підлягає сума за прострочення виконання судового рішення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

В зв`язку із чим, вимога про стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 69 470,67 грн., а саме: суми компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за порушення строку перерахування коштів у розмірі 17 088,41 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 52 382,26 грн, підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд робить висновок, що позовна заява підлягає задоволенню.

Враховуючи результати судового розгляду справи, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України суд присуджує на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України.

Докази понесення позивачем інших витрат у зв`язку з судовим розглядом цієї справи відсутні, а відтак їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними та стягнення коштів - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Державної казначейської служби України щодо відмови нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 69 470,67 грн, а саме: суму компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за порушення строку перерахування коштів у розмірі 17 088,41 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 52 382,26 грн.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 69 470,67 грн, а саме: суму компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за порушення строку перерахування коштів у розмірі 17 088,41 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 52 382,26 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. 295 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А. Ю. Рищенко