Справа № 260/5691/25
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2026 рокум. Ужгород№ 260/5691/25

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України, НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної прикордонної служби України (відповідач 1), НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (відповідач 2), яким просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) про відмову ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України від 29.06.2025 р.;

- зобов`язати працівників Державної прикордонної служби при перетині ОСОБА_1 , який супроводжує свого батька, ОСОБА_2 (особу з інвалідністю 2 групи), державного кордону прийняти рішення про перетин кордону, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 червня 2025 року він супроводжував свого батька, ОСОБА_2 (особу з інвалідністю 2 групи) та прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Чоп (Тиса)» для перетинання державного кордону на виїзд з України. З цією метою пред`явив необхідні документи, які підтверджують право перетину державного кордону України, виїзду з України.

Як стверджує представник позивача, за наслідками перевірки наданих документів як правової підстави перетину державного кордону України та виїзду з України відповідач протиправно відмовив позивачу у виїзді з України, про що ним було складено відповідне рішення.

Представник позивача з вказаним рішенням не погоджується, з огляду на те, що формулювання причини відмови у перетині державного кордону на виїзд з України «тимчасово обмежено у праві виїзду з України під час дії правового режиму воєнного стану у зв`язку із відсутністю підстав виїзду (супровід особи з інвалідністю, порушення вимог ПКМУ № 57)» не дає змоги встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків.

При цьому, як стверджує представник позивача, порушення вимог Постанови КМУ №57 не входить до перелік підстав для відмови у пропуску через державний кордон при виїзді з України, передбачених законом.

Представником відповідача 1 до суду було подано відзив на позовну заяву відповідно до якого представник відповідача проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, як безпідставних.

Заперечуючи проти позову вказує на те, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.

Представник відповідач 1 зазначає, що жоден документ який надав позивач при перетині державного кордону не підтверджує спільне проживання, їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд.

Зазначає, що службові особи НОМЕР_1 прикордонного загону діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Представником відповідача 2 до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, такими що не відповідають чинному законодавству України, з огляду на те, що в оскаржуваному рішенні позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України та щодо причин відмови чітко зазначено: «…тимчасово обмежено у праві виїзду з України під час дії правового режиму воєного стану у зв`язку із відсутністю підстав виїзду (супровід особи з інвалідністю, порушення вимог ПКМУ № 57)».

Таким чином, як наголошує представник відповідача 2, позовні вимоги щодо протиправності та скасування рішення є помилковими та безпідставними.

Крім того, щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення про перетин кордону, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні, представник наголошує, що наявність рішення про відмову в праві перетину, громадянину України який має одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України жодним чином не створить позивачу перешкод для перетину державного кордону України за наявності на те законних підстав в майбутньому.

Беручи до уваги на ведене, представник відповідача 2 просить відмовити в задоволенні позову.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

Позивач перебуває на тимчасовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується тимчасовим посвідченням № НОМЕР_2 .

Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.05.2025 р. № 50/376 ОСОБА_1 надана відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (які мають одного із своїх батьків з інвалідністю І чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю І чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю) на строк до 07 серпня 2025 року.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 від 20.10.1989 р. батьком позивача є ОСОБА_2 .

Згідно копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 , та довідки до акта огляду медико-соціальногю експертною комісією серії 12 ААВ № 304931 від 28.09.2022 р., батько позивача, ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю ІІ групи, загальне захворювання, інвалідність встановлена довічно.

29 червня 2025 року ОСОБА_1 прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Чоп (Тиса)» для перетинання державного кордону на виїзд з України, як особа, що супроводжував свого батька, ОСОБА_2 .

Під час здійснення прикордонного контролю позивачем були надано наступні документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 від 02.08.2017 р., паспорт громадянина України для виїзду за кордон батька серії НОМЕР_5 від 02.08.2017 р., свідоцтво про народження від 20.10.1989 р. № НОМЕР_6 , пенсійне посвідчення серії НОМЕР_3 від 02.11.2022 р., довідку про надання відстрочки № 50/376 від 09.05.2025 р., тимчасове посвідчення № НОМЕР_2 від 19.10.2017 р.

Рішенням начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_3 від 29.06.2025 р. позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону України.

В причинах винесення такого рішення зазначено: на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 р.», а також у відповідності до вимог ПКМУ № 57 (зі змінами) від 27.01.1995 р. «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України», громадянина України ОСОБА_4 , тимчасово обмежено у праві виїзду з України під час дії правового режиму воєнного стану у зв`язку із відсутністю підстав виїзду (супровід особи з інвалідністю, порушення вимог ПКМУ № 57).

Вважаючи прийняте відповідачем 2 рішення від 29.06.2025 р. протиправним, та таким, що порушує його право на вільне пересування, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

З викладеного слідує, що право особи на пересування та право вільно залишати територію України, передбачене статтею 33 Конституції України може бути обмежено в умовах воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.

Воєнний стан в розумінні положень статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 р. № 389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 8 частини 1 пункту 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». В подальшому воєнний стан був продовжений Указами Президента України, який діє і на теперішній час.

Також Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Суд зазначає, що загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Відповідно до пункту 2 Правил № 57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 р. № 1710-VI встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на вїзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано не чинним судом (ч.3 ст.14 Закону № 1710-VI).

Суд враховує правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 5 березня 2020 року у справі № 640/467/19, в якій зазначено, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав прийняття (фактичних і юридичних) таких актів, а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.

Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що при намірі перетнути державний кордон України, позивач пред`явив інспектору прикордонного контролю такі документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 від 02.08.2017 р., паспорт громадянина України для виїзду за кордон батька серії НОМЕР_5 від 02.08.2017 р., свідоцтво про народження від 20.10.1989 р. № НОМЕР_6 , пенсійне посвідчення серії НОМЕР_3 від 02.11.2022 р., довідку про надання відстрочки № 50/376 від 09.05.2025 р., тимчасове посвідчення № НОМЕР_2 від 19.10.2017 р.

Факт надання позивачем вказаних документів під час спроби перетину державного кордону України відповідачем не заперечується. Також відповідач не ставив під сумнів їх повноту, достовірність та належне оформлення.

Подібну позицію наведено Верховним Судом у постановах від 12.11.2024 р. у справі № 380/11916/22 та від 20.12.2024 р. у справі № 160/14683/22.

Зі змісту оскаржуваного рішення від 29 червня 2025 року, підставою для відмови в перетинанні державного кордону була відсутність підстав виїзду (супровід особи з інвалідністю, порушення вимог ПКМУ № 57).

При цьому, в оскаржуваному рішенні відповідача 2 від 29 червня 2025 року не зазначено документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон, які громадянин України мав надати на паспортний контроль і не надав для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон та порушення яких саме норм ПКМУ № 57 допустив позивач.

Відносно доводів відповідача 2, які викладені в поясненнях ОСОБА_5 , про те, що відповідно до інформації яка зберігається у відомчій базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», позивач, який 17.05.2024 року супроводжував батька, не виконав вимоги п. 2.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених ПКМУ від 27.01.1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», а саме: під час повернення 21.05.2024 р. батьком на територію України позивач не повернувся в Україну разом з ним, як особою, яку він супроводжував, то суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вказаних обставин.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 14 Закону України № 1710-VI рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.

Натомість, з огляду на встановлені обставини, суд приходить до переконання, що прибувши до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Чоп (Тиса)», позивач мав право на перетин державного кордону України як особа, як супроводжує батька, особу з інвалідністю.

Відтак, надавши оцінку на предмет законності оскаржуваного рішення, оцінивши його через призму верховенства права та критеріїв законності рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині 2 статті 2 КАС України, суд вважає, що оскаржуване рішення прийнято з без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття даного рішення, а відтак наявні підстави для його визнання його протиправним та скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про перетин кордону, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні, суд зазначає наступне.

В контексті цієї справи повноваження територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, щодо здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України є його дискреційними повноваженнями та залежать від конкретних умов їх реалізації.

При цьому, суд не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача поза межами перевірки за критеріями відповідності прийнятих ним рішень (вчинених дій), передбачених КАС України, підміняти його і перебирати на себе повноваження, надані суб`єкту владних повноважень законом. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, які звертаються до суб`єктів владних повноважень, з обов`язковим дотриманням конституційного принципу розподілу влади.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто в порядку адміністративного судочинства підлягають захисту права, свободи та інтересів фізичних осіб, порушені суб`єктами владних повноважень у сфері публічних правовідносин.

Позивач не позбавлений права повторно здійснити перетин державного кордону за наявності усіх необхідних, передбачених чинним законодавством документів.

Отже, наступні рішення відповідача про відмову або ж про дозвіл на перетинання державного кордону будуть прийматися лише після майбутнього можливого перетину позивачем кордону із відповідними документами та після їх пред`явлення.

Водночас рішення про відмову у перетині державного кордону відтворює обставини разового перетину та не гарантує, що під час наступних перетинів державного кордону особа буде пред`являти або не пред`являти відповідні документи для підтвердження права на такий перетин.

Відтак позовні вимоги про зобов`язання відповідача надати дозвіл на перетин державного кордону є передчасними, спрямовані на майбутнє (стосуються можливих подій майбутніх правовідносин), а тому не можуть бути задоволені.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 р. у справі № 9901/393/19 вказала на те, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльність відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматись від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи від вчинення дій на майбутнє (див. постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.06.2018 р. у справі № 826/3244/15 (пункти 26-27)).

Таким чином, перевіривши доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а саме визнавши протиправним та скасувавши рішення про відмову ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України від 29.06.2025 р. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що рішення начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) про відмову в перетинанні державного кордону громадянину України ОСОБА_1 від 29 червня 2025 року прийняте не на підставі, не у межах та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сума судового збору сплачена позивачем при поданні позовної заяви підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.5, 19, 77, 78, 139, 243, 246, 262 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України, НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_6 про відмову в перетинанні державного кордону громадянину України ОСОБА_1 від 29 червня 2025 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ - НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_8 ) сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяП.П.Микуляк