Справа № 460/11058/25
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 460/11058/25 пров. № А/857/39300/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року, головуючий суддя Друзенко Н.В., ухвалене у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просила визнати протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування та виплати грошового забезпечення за основною займаною посадою з врахуванням всіх видів нарахувань згідно з пунктом 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяких інших осіб, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 та пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за період перебування на лікуванні з 01.03.2025 року; зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за основиною займаною посадою з врахуванням всіх видів нарахувань згідно з пунктом 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяких інших осіб, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 та пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за період перебування на лікуванні з 01.03.2025 року до припинення лікування, але не більш ніж 12 місяців.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона прийнята за контрактом на військову службу до Збройних Сил України на посаду фельдшера медичного пункту, з 07.01.2021 року проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 . Починаючи з 14.10.2024 року перебуває на стаціонарному лікуванні. Відповідно до довідки ВЛК від 20.06.2025 року встановлено захворювання, яке пов`язане з проходженням військової служби. Однак, за період перебування на лікуванні, відповідач починаючи з березня 2025 року в порушення вимог чинного законодавства припинив нарахування грошового забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за основною займаною посадою з врахуванням всіх видів нарахувань згідно з пунктом 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяких інших осіб, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 та пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за період перебування на лікуванні з 01.03.2025 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за основиною займаною посадою з врахуванням всіх видів нарахувань згідно з пунктом 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяких інших осіб, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 та пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за період перебування на лікуванні з 01.03.2025 року до припинення лікування.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що до 13.02.2025 року грошове забезпечення позивачу виплачувалось у повному обсязі. Постанову ВЛК було видано лише 20.06.2025 року, тому у командира військової частини НОМЕР_1 були відсутні правові підстави для видачі наказу на виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 , оскільки з 14.02.2025 року (після чотирьох місяців) виплата грошового забезпечення можлива лише на підставі ВЛК.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом попередньої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 03.12.2020 року ОСОБА_1 на підставі Наказу командира військової частини НОМЕР_2 №319-РС була прийнята за контрактом на військову службу до Збройних Сил України, 07.01.2021 року прийняла військову присягу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку.

ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 02.12.2020 року по 09.07.2024 року, з 01.08.2024 року по теперішній час, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2025 року №04/2730.

Починаючи з 14.10.2024 року ОСОБА_1 перебуває на стаціонарному лікуванні, що відповідачем не заперечується. Перебувала з 14.10.2024 року по 04.11.2024 року на стаціонарному лікуванні в КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР, що підтверджується випискою №802 від 04.11.2024 року.

В період з 05.11.2024 року по 16.12.2024 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в КП «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» РОР з основним діагнозом: порушення адаптації у вигляді тривожно-депресивного синдрому з інсомнічним компонентом, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3977 від 16.12.2024 року; направлена у військовий госпіталь.

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3981 від 16.01.2025 року, в період з 17.12.2024 року по 16.01.2025 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» РОР з діагнозом: посттравматичний стресовий розлад, виражений тривожно-депресивний синдром, стійка інсомнія. Працездатність знижена.

В період з 17.01.2025 року по 13.02.2025 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» РОР, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №189 від 13.02.2025 року. Повний діагноз: посттравматичний стресовий розлад, виражений тривожно-депресивний синдром, стійка інсомнія. Працездатність знижена.

17.02.2025 року ОСОБА_1 надано консультативний висновок спеціаліста з рекомендацією направлення на ВЛК з метою визначення ступеню придатності до військової служби.

З 17.02.2025 року по 18.03.2025 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» РОР, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №558 від 18.03.2025 року. Повний діагноз: посттравматичний стресовий розлад; посттравматичний ДЕП І ст з цефалгічним синдромом; оширений остеохондроз хребта, вторинний корінцевий синдром. Працездатність знижена.

11.03.2025 року через офіційний застосунок Армія+, командиру військової частини НОМЕР_1 позивачем направлявся рапорт про направлення на ВЛК для визначення придатності, який відхилено через бездіяльність безпосереднього командира.

В період з 19.03.2025 року по 24.03.2025 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в психіатричній амбулаторії КП «РОЦПЗН» з діагнозом: післятравматичний стресовий розлад у вигляді тривожно-депресивного синдрому з інсомнією, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1059 від 24.03.2025 року.

З 24.03.2025 року по 02.04.2025 року перебувала на лікуванні у інфекційному відділенні КНП «Здолбунівська центральна міська лікарня» Здолбунівської міської ради Рівненської області, з діагнозом, зокрема: післятравматичний стресовий розлад у вигляді тривожно-депресивного синдрому з інсомнією, що підтверджується епікризом №2413/367.

28.03.2025 року через офіційний застосунок Армія+, командиру військової частини НОМЕР_1 позивачем направлявся рапорт про направлення на ВЛК, який відхилено через бездіяльність безпосереднього командира. Долучався консультативний висновок від 17.02.2025 року.

23.04.2025 року командиру військової частини НОМЕР_1 направлявся письмовий рапорт про виплату грошового забезпечення за час перебування на лікуванні, з березня 2025 року.

З 01.05.2025 року по 02.06.2025 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» РОР з діагнозом: посттравматичний стресовий розлад, тривожний тип, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1519 від 02.06.2025 року.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії (Гарнізонна ВЛК №1 військової частини НОМЕР_3 ) №2025-0620-1658-4303-0 від 20.06.2025 року захворювання ОСОБА_1 (діагноз включає посттравматичний стресовий розлад зі стійкими тривалими клінічними проявами, а також інші хвороби), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. Визначено, що на підставі статті 17б, 31б, 23в гр. ІІ Розкладу хвороб «придатна до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони».

Позивач не погоджувався з протиправною бездіяльністю відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати грошового забезпечення за час лікування, тому звернулась до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був обізнаний з тривалим лікуванням ОСОБА_1 , тобто понад 4 місяці. Відповідачу було достеменно відомо про факт перебування позивача на стаціонарних лікуваннях у зв`язку з зазначеною у виписках хворобою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та врегульовано відносини у цій галузі.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця (частина третя статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Кабінет Міністрів України прийняв постанову №704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності з 01.03.2018 року.

Постановою КМУ №704 зокрема затверджено: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14; додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу в розмірах згідно з додатком 15.

Пунктом 2 постанови КМУ №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 постанови КМУ №704 передбачено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Пунктом 8 постанови КМУ №704 установлено, що умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.

На виконання постанови КМУ №704 наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України (надалі - Порядок №260), який застосовується з дня набрання чинності постановою КМУ №704.

Згідно з пунктом 2 розділу I Порядку №260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Пунктом 8 розділу I Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.

Абзацами другим та третім пункту 9 розділу I Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства.

Тобто 4 місяці є загальноприйнятим терміном для усіх захворювань, за винятком тих, щодо яких законодавством України, передбачений більш тривалий строк перебування на лікуванні.

Згідно з положеннями пунктів 14, 15, 16, 17 розділу I Порядку №260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Виплата додаткових видів грошового забезпечення, не передбачених цим Порядком, здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

На період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

При цьому, питання виплати грошового забезпечення у період перебування у розпорядженні або звільнення від посад врегульовано Розділом XXVIII Порядку № 260.

Грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.

Такий порядок виплати грошового забезпечення не стосується військовослужбовців, зарахованих у розпорядження посадових осіб (які мають право призначення на посади) відповідно до підпунктів 12-1 та 13 пункту 116, а також пункту 122 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, тимчасового виконання обов`язків (але не більше ніж два місяці) за вакантною посадою, перебування під вартою (цілодобовим домашнім арештом) виключається із загального періоду перебування в розпорядженні (пункт 1 розділу XXVIII Порядку №260)

Якщо не можна прийняти кадрове рішення щодо подальшого службового використання військовослужбовця, у період перебування у розпорядженні протягом двох місяців з поважних причин (відсутність рівнозначних посад, бажання подальшого проходження військової служби, наявність сімейних та інших обставин) грошове забезпечення виплачується йому в розмірі, яке він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження, за рішенням Міністра оборони України. (пункт 5 розділу XXVIII Порядку №260)

Грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України. (пункт 6 розділу XXVIII Порядку №260)

Грошове забезпечення військовослужбовців під час перебування у розпорядженні підлягає перерахунку в разі набуття права на збільшення розмірів окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, а також змін у нормах грошового забезпечення. (пункт 7 розділу XXVIII Порядку №260)

Отож, саме Розділом XXVIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, унормовано питання виплати грошового забезпечення позивачу у період перебування його у розпорядженні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 липня 2023 року справа № 640/2358/20.

За п. 259 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, лікування військовослужбовців повинно бути закінчено у закладі охорони здоров`я. У виняткових випадках на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії командиром (начальником) військової частини, а в разі виключення зі списків особового складу військової частини - начальником військово-лікувального закладу може бути надано відпустку для лікування у зв`язку з хворобою на 30 календарних днів. Після закінчення цього строку за висновком (постановою) військово-лікарської комісії відпустку для лікування у зв`язку з хворобою може бути продовжено на такий самий строк, а за відповідними медичними показниками - продовжено ще раз. Відпустка для лікування у зв`язку з хворобою не повинна перевищувати 4 місяців. Після закінчення відпустки для лікування у зв`язку з хворобою військово-лікарська комісія надає висновок про ступінь придатності військовослужбовця до військової служби.

Згідно ст. 116 Положення № 1153/2008, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: … 10) визнання військовослужбовця військово-лікарською комісією непридатним чи обмежено придатним до військової служби - до звільнення з військової служби; … 15) якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення; … Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади. Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12-1 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. Час перебування військовослужбовців на лікуванні, в основній або додатковій відпустці виключається із загального періоду перебування у розпорядженні відповідних командирів (начальників). Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду). Матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до 6.14. розділу 6 «Медичний огляд військовослужбовців» Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 р. за № 1109/15800, загальний термін безперервного перебування військовослужбовців на лікуванні у військових (цивільних) лікувальних закладах, включаючи і відпустку за станом здоров`я, у мирний час не повинен перевищувати 4 місяці, а для хворих на туберкульоз - 12 місяців. Після закінчення визначеного терміну перебування на безперервному лікуванні та у відпустці за станом здоров`я військовослужбовці підлягають медичному огляду для визначення ступеня придатності до військової служби. У разі визнання їх ВЛК непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку або непридатними до військової служби у мирний час, обмежено придатними у воєнний час вони можуть бути подані до звільнення з військової служби до виписки із військового (цивільного) лікувального закладу.

Згідно п. 6.35 Положення № 402, у воєнний час лікування військовослужбовців має бути закінчене у військовому лікувальному закладі (солдатів, матросів, сержантів і старшин - у батальйонах (командах) видужуючих). У виняткових випадках військовослужбовцям може бути надана відпустка за станом здоров`я на 30 календарних днів. За постановою ВЛК відпустка за станом здоров`я може бути продовжена на такий самий строк, а за відповідних медичних показань - повторно продовжена ще на 30 календарних днів. Постанова ВЛК про продовження відпустки за станом здоров`я записується в книгу протоколів засідань ВЛК та в довідку ВЛК, на підставі якої була надана перша відпустка за станом здоров`я, і підписується головою, членами комісії (не менше двох), секретарем комісії та скріплюється гербовою печаткою.

Якщо після продовження відпустки за станом здоров`я військовослужбовець не може приступити до виконання службових обов`язків, то він оглядається ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби.

Відповідач покликається на те, що з 14.02.2025 року виплата грошового забезпечення позивачу можлива лише на підставі ВЛК. Однак, оскільки постанову ВЛК було видано лише 20.06.2025 року, то у командира військової частини НОМЕР_1 були відсутні правові підстави для видачі наказу на виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що з 14.10.2024 року по 13.02.2025 року позивач перебувала на лікуванні в лікарняних закладах

Після виписки зі стаціонару 16.01.2025 року лікування у КП «Острозька обласна психіатрична лікарня», позивач повторно звернулась до психіатра Рівненського військового госпіталю військової частини НОМЕР_3 у зв`язку із погіршенням психічного стану та госпіталізована до КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» (Виписка №189 від 13.02.2025 року, перебувала на лікуванні з 17.01.2025 року по 13.02.2025 року). 17.02.2025 року її стан погіршився. Після звернення до психіатра Рівненського військового госпіталю військової частини НОМЕР_3 військовослужбовця направлено стаціонарне лікування до КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» (виписка №558 від 18.03.2025 року, перебувала на лікуванні з 17.02.2025 року по 18.03.2025 року). Вже 19.03.2025 року стан старшого сержанта ОСОБА_1 погіршився і бригадою швидкої допомоги було госпіталізовано до КП «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» РОР. Після виписки рекомендовано лікування у терапевтичному відділені військового госпіталю (виписка №1059 від 24.03.2025 року, перебувала на стаціонарному лікуванні з 19.2025 року по 24.03.2025 року). З 24.03.2025 по 02.04.2025 року перебувала у інфекційному відділенні КНП «Здолбунівська центральна міська лікарня» Здолбунівської міської ради Рівненської області (епікриз №2413/367).

З матеріалів справи також слідує, що 11.03.2025 року під час перебування на стаціонарному лікуванні в КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» РОР, позивачем через застосунок Армія+, командиру військової частини НОМЕР_1 направлявся рапорт про направлення на ВЛК для визначення придатності, який відхилено через бездіяльність безпосереднього командира.

Також, 28.03.2025 року через застосунок Армія+, командиру військової частини НОМЕР_1 направлявся рапорт про направлення на ВЛК, який відхилено через бездіяльність безпосереднього командира, до якого долучався консультативний висновок від 17.02.2025 року.

Крім цього, в матеріалах справи наявне направлення на огляд ВЛК від 01.04.2025 року №279, яке, як слідує з обставин справи, надане ОСОБА_1 після звернення на «Гарячу лінію» Міністерства оборони України.

Таким чином, позивач вчиняла активні дії щодо отримання направлення на проходження ВЛК, натомість безпосередній командир військової частини вчиняв з даного приводу протиправну бездіяльність.

При цьому, відповідач був обізнаний з тривалим лікуванням ОСОБА_1 , тобто понад 4 місяці.

Відповідачу було достеменно відомо про факт перебування позивача на стаціонарних лікуваннях у зв`язку з зазначеною у виписках хворобою.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач має право на отримання грошового забезпечення за останньою займаною посадою, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року у справі №460/11058/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич