Справа № 120/17162/25
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 січня 2026 р. Справа № 120/17162/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо ненадання запитуваної інформації на запит від 01.12.2025. Наголошуючи на порушенні відповідачем норм Закону України № 2939-VI, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 17.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

31.12.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначає, що 21 листопада 2025 року у дисциплінарному провадженні № 817/23 постановлено рішення про відмову в порушенні дисциплінарної справи відносно адвоката Маркіна Сергія Ігоровича, за скаргою ОСОБА_1 . Копія рішення від 21.11.2025 направлена скаржнику ОСОБА_1 за супровідним листом КДКА № 763 від 24.11.25 та отримана ним 30 листопада 2025 року.

Запитом на інформацію від 01.12.2025 року гр. ОСОБА_1 поставив під сумнів правильність оформлення рішення , а також просив направити йому копії листа органу, який скерував матеріали до КДКА Вінницької області, документу, який підтверджує дату отримання КДКА матеріалів скарги, довідку перевіряючого члена дисциплінарної палати Ковальова В.О., рішення ДП КДКА Вінницької області від 21.11.2025.

Відповідач зауважує, що запит позивача від 01.12.2025 року за своїм змістом є не запитом на інформацію, а запитом про надання копій документів дисциплінарного провадження, у якому він має статус особи, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката. Згідно даного статусу він має права і несе обов`язки, визначені Законом України № 5076-VI та Положенням № 120. При застосуванні процедури дисциплінарного провадження відносно адвоката Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є спеціальним Законом стосовно Законів України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації», на які посилається позивач.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у разі відмови в порушенні дисциплінарної справи особі, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність, направляється виключно відповідне рішення.

Обов`язку виготовлення копій матеріалів дисциплінарного провадження та направлення їх ініціатору такого провадження не встановлено.

Особа, яка ініціювала дисциплінарну відповідальність адвоката, не позбавлена права ознайомлюватись з матеріалами дисциплінарного провадження за їх місцезнаходженням у КДКА регіону та робити з них копії.

ОСОБА_1 із заявою про ознайомлення з матеріалами дисциплінарного провадження та зняття їх копій до КДКА Вінницької області не звертався.

Враховуючи викладене, КДКА Вінницької області зазначає, що не вчинило протиправної бездіяльності щодо ненадання позивачу запитуваної інформації у вигляді копій матеріалів дисциплінарного провадження на його запит від 01.12.2025. Відповідно, не спричинило позивачу заявлену ним моральну шкоду.

02.01.2026 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача та надає свої пояснення.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 263 КАС України, у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали адміністративної справи та оцінивши надані сторонами докази суд встановив наступне.

01.12.2025 позивач звернувся до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Вінницької області із запитом на інформацію, в якому просив надати запитувану інформацію у вигляді належних копій:

- Листа (рішення) органу який скерував матеріали скарги ОСОБА_1 на дії адвоката Маркіна Сергія Ігоровича до КДКА Вінницької області;

- Документу який підтверджує дату з отримання КДКА Вінницької області матеріалів скарги ОСОБА_1 на дії адвоката Маркіна Сергія Ігоровича;

- Доручення уповноваженої особи за яким уповноважувався член Дисциплінарної палати КДКА Вінницької області Ковальов В.О. щодо перевірки матеріалів скарги ОСОБА_1 на дії адвоката Маркіна Сергія Ігоровича;

- Довідки уповноваженого члена Дисциплінарної палати КДКА Вінницької області Ковальова В.О. за результатами здійсненої ним перевірки скарги ОСОБА_1 на дії адвоката Маркіна Сергія Ігоровича;

- Рішення Дисциплінарної палати КДКА Вінницької області від 21.11.2025.

Запитувану інформацію у вигляді належних копій позивач просив надіслати протягом п`яти днів в електронному вигляді на вказану у запиті електронну адресу запитувача інформації, у паперовому вигляді на поштову адресу.

Листом від 045.12.2025 №781 за підписом Голови дисциплінарної палати КДКА Вінницької області надано відповідь на запит про інформацію від 02.12.2025. У вказаній відповіді Дисциплінарна палата КДКА Вінницької області повідомляє, що копію рішення дисциплінарної палати від 21.11.2025 було надіслано як на адресу ОСОБА_1 , так і на адресу ОСОБА_2 (вих. №763 від 21.11.2025). Надіслання інших матеріалів дисциплінарної справи Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не передбачено.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, що полягає у ненаданні відповіді на запит про інформацію, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації, здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації врегульовані Законом України від 2 жовтня 1992 року №2657-XІІ «Про інформацію» (далі Закон №2657-XІІ), Законом України від 13 січня 2011 року №2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон №2939-VІ) та іншими нормативно-правовими актами.

Частина 1 ст. 3 Закону №2657-XІІ встановлює право кожного на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до ст. 1 Закону №2939-VI публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом: надання інформації за запитами на інформацію (п. 1 ч. 1 ст. 3, п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону №2939-VІ).

Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації згідно з ч. 1 ст. 12 Закону №2939-VІ є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Статтею 13 Закону №2939-VI визначено вичерпний перелік суб`єктів, які належать до розпорядників публічної інформації.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них; 5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради (ч. 1 ст. 13 Закону №2939-VI).

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією) (ч. 2 ст. 13 Закону №2939-VI).

На розпорядників інформації, визначених у п.п. 2, 3, 4 ч. 1 та в ч. 2 цієї статті, вимоги Закону України "Про доступ до публічної інформації" поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Частиною 4 ст. 13 Закону №2939-VI визначено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

За змістом наведених норм можна виділити такі ознаки публічної інформації: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Одним із способів доступу до інформації відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 5 Закону №2939-VI є надання її за запитами на інформацію.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону №2939-VI запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

На підставі ч. 2 ст. 19 Закону №2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Верховною Радою України було ратифіковано Конвенцію Ради Європи про доступ до офіційних документів, прийняту 18 червня 2009 року у м. Тромсе, яка набрала чинності для України 01 грудня 2020 року (далі Конвенція).

У статті 1 Конвенції під поняттям офіційні документи розуміється будь-яка інформація, записана у будь-якій формі, складена або отримана, та яка перебуває у розпорядженні державних органів.

У Законі України Про ратифікацію Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів зазначається, що відповідно до пункту 2 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що визначення поняття державні органи також включає юридичних осіб у тій мірі, в якій вони виконують державні функції або управляють державними коштами відповідно до національного законодавства.

Згідно зі статтею 2 Конвенції кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, а у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Згідно ч. ч. 3, 4, 5 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

З аналізу наведених норм можна зробити висновок, що розпорядник публічної інформації зобов`язаний її надати на запит особи, який відповідає вимогам Закону №2939-VI. При цьому, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту якщо він не володіє інформацією, щодо якої зроблено запит. У такому випадку, розпорядник інформації, якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2025 позивач звернувся до відповідача із запитом на інфомацію, в якому просив надати запитувану інформацію у вигляді належних копій:

- Листа (рішення) органу який скерував матеріали скарги ОСОБА_1 на дії адвоката Маркіна Сергія Ігоровича до КДКА Вінницької області;

- Документу який підтверджує дату з отримання КДКА Вінницької області матеріалів скарги ОСОБА_1 на дії адвоката Маркіна Сергія Ігоровича;

- Доручення уповноваженої особи за яким уповноважувався член Дисциплінарної палати КДКА Вінницької області Ковальов В.О. щодо перевірки матеріалів скарги ОСОБА_1 на дії адвоката Маркіна Сергія Ігоровича;

- Довідки уповноваженого члена Дисциплінарної палати КДКА Вінницької області Ковальова В.О. за результатами здійсненої ним перевірки скарги ОСОБА_1 на дії адвоката Маркіна Сергія Ігоровича;

- Рішення Дисциплінарної палати КДКА Вінницької області від 21.11.2025.

Запитувану інформацію у вигляді належних копій позивач просив надіслати протягом п`яти днів в електронному вигляді на вказану у запиті електронну адресу запитувача інформації, у паперовому вигляді на поштову адресу.

Листом від 045.12.2025 №781 за підписом Голови дисциплінарної палати КДКА Вінницької області надано відповідь на запит про інформацію від 02.12.2025. У вказаній відповіді Дисциплінарна палата КДКА Вінницької області повідомляє, що копію рішення дисциплінарної палати від 21.11.2025 було надіслано як на адресу ОСОБА_1 , так і на адресу ОСОБА_2 (вих. №763 від 21.11.2025). Надіслання інших матеріалів дисциплінарної справи Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не передбачено.

Заперечуючи проти позову, відповідач, серед іншого, послався на те, що при застосуванні процедури дисциплінарного провадження відносно адвоката Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є спеціальним Законом стосовно Законів України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації», на які посилається позивач.

Вирішуючи питання чи відноситься відповідач до розпорядників публічної інформації, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 43 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі Закон №5076-VI) адвокатське самоврядування ґрунтується на принципах виборності, гласності, обов`язковості для виконання адвокатами рішень органів адвокатського самоврядування, підзвітності, заборони втручання органів адвокатського самоврядування у професійну діяльність адвоката.

Статтею 46 Закону №5076-VI передбачено, що організаційними формами адвокатського самоврядування є конференція адвокатів регіону (Автономної Республіки Крим, області, міста Києва, міста Севастополя), рада адвокатів регіону (Автономної Республіки Крим, області, міста Києва, міста Севастополя), Рада адвокатів України, з`їзд адвокатів України. Адвокатське самоврядування здійснюється через діяльність конференцій адвокатів регіону (Автономної Республіки Крим, області, міста Києва, міста Севастополя), рад адвокатів регіону (Автономної Республіки Крим, області, міста Києва, міста Севастополя), кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури (Автономної Республіки Крим, області, міста Києва, міста Севастополя), Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, ревізійних комісій адвокатів регіонів (Автономної Республіки Крим, області, міста Києва, міста Севастополя), Вищої ревізійної комісії адвокатури, Ради адвокатів України, з`їзду адвокатів України.

Частиною 10 ст. 50 Закону №5076-VI передбачено, що кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури є юридичною особою і діє відповідно до цього Закону, інших законів України та положення про кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури.

До повноважень кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури згідно ч. 5 ст. 50 Закону №5076-VI належать:1) організація та проведення кваліфікаційних іспитів; 2) прийняття рішень щодо видачі свідоцтва про складення кваліфікаційного іспиту; 3) прийняття рішень про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю; 4) здійснення дисциплінарного провадження стосовно адвокатів; 5) вирішення інших питань, віднесених до повноважень кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури цим Законом, рішеннями конференції адвокатів регіону, Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Ради адвокатів України, з`їзду адвокатів України.

З аналізу мети створення та кола повноважень КДКА вбачається, що вона наділена владними управлінськими повноваженнями щодо набуття особою статусу адвоката, притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності, крайньою формою якої є припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №607/3128/16-ц від 07 листопада 2018 року, від 29 серпня 2018 року у справі №804/11334/15 та від 29 березня 2018 року у справі №640/12325/15-ц.

Подібного висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №465/5369/16-ц вказуючи, що КДКА наділена владними управлінськими повноваженнями щодо набуття особою статусу адвоката, притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач здійснює владні управлінські функції, тому, в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону 2939-VI, є розпорядником публічної інформації.

Процедура здійснення дисциплінарного провадження стосовно адвоката встановлена Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Положенням про порядок, прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, затвердженим рішенням Ради адвокатів України 30.08.2014 року №120 (далі - Положення), Регламентом кваліфікацій но-дисциплінарної комісії адвокатури регіону, затвердженим рішенням Ради адвокатів України від 17.12.2013 року №268 (далі - Регламент).

Пунктом 8.1. Регламенту передбачено, що результатом вирішення питань, віднесених Законом до повноважень кваліфікаційно-дисциплінарних комісії адвокатури є рішення.

Частиною 3 статті 41 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що рішення оголошується на засіданні дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури. Копія рішення надсилається або вручається під розписку адвокату та особі, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, протягом трьох робочих днів з дня прийняття рішення.

Відтак, запитувана позивачем у КДКА інформація у вигляді рішення, прийнятого стосовно адвоката, предметно належить до інформації, що була отримана або створена в процесі виконання відповідачем своїх повноважень щодо здійснення дисциплінарного провадження стосовно адвокатів, передбачених ст. 50 Закону №5076-VI, який визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні.

Таким чином, відповідач, як особа, яка володіє інформацією, що має ознаки публічної, зобов`язаний надати запитувану позивачем інформацію у визначені ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" строки.

Разом з тим, відповідач надаючи 04.12.2025 відповідь на запит позивача лише повідомив, що копію рішення дисциплінарної палати від 21.11.2025 було надіслано, а надіслання інших матеріалів дисциплінарної справи Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачено. Натомість, копій запитуваних документів не надав.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відносини щодо прийняття, набрання чинності, оскарження в адміністративному порядку, виконання, припинення дії адміністративних актів у сфері адвокатури та адвокатської діяльності регулюються Законом України «Про адміністративну процедуру», з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Принципи адміністративної процедури є добросовісність і розсудливість (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про адміністративну процедуру» 17 лютого 2022 року №2073-IX).

Стаття 10 Закону України «Про адміністративну процедуру» пояснює добросовісність і розсудливість в адміністративній процедурі. Адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом. Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства. Особа зобов`язана здійснювати надані їй права добросовісно та не зловживати ними.

Принципу добросовісності («bona fides») корелюють доктрина римського права «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки, інша назва принцип «естопель») ґрунтується ще на римських максимах - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), «nemo auditur propriam turpitudinem allegans» (ніхто не може посилатися на власну ганебність або провину, щоб отримати перевагу в суді або в правових питаннях тобто заборони отримувати вигоду від власного неправомірної поведінки). В основі зазначених доктрин знаходиться принцип добросовісності.

Поведінка, яка суперечить добросовісності, «легітимним очікуванням», «належному урядуванню» та «правовій визначеності» не може бути правомірною, як і всі рішення пов`язані із нею.

Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Suominen v. Finland», заява № 37801/97, пункт 36), відповідно до якої орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Суд зазначає, що Конституцією України та КАС України прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи. Фактичне застосування принципу належного урядування є своєрідним «маркером» того як в Україні гарантуються статті 1, 3, 6, 8, 19, 55, 56, 124 Конституції України, а суди застосовують частину другу статті 2 КАС України та статті 3 і 4 Угоди про асоціацію з ЄС.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо не надання позивачу запитуваної інформації за його запитом від 01.12.2025 року, є протиправною.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

Відтак, з метою відновлення порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути запит позивача від 01.12.2025 та надати запитувану інформацію.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке.

В позовній заяві позивач зазначає, що протиправною бездіяльністю відповідача, йому завдано моральних страждань. Просить суд встановити розмір спричиненої позивачу моральної шкоди у розмірі 12000,00 грн.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 12000,00 грн. позивач обґрунтовує тим, що внаслідок бездіяльності відповідача йому спричинено моральні та фізичні страждання, які позначилися негативними змінами у його житті, роздратованості, тривозі, розгубленості, фіксованості уваги на проблемі, переживанні, безсонні, тривалому головному болі, який супроводжувався запамороченням, підвищеному артеріальному тиску, шаткість при ході, судоми нижніх кінцівок, тимчасовій відірваності від активного соціального життя.

Також позивач зазначає, що він є особою з інвалідністю II групи та відповідно до Програми реабілітації інваліда II групи, має встановлені медичні обмеження як у фізичній так і нервово-психологічній напрузі.

Надає видаткову накладну ТОВ "ФАРМРІТЕЙЛ" Аптека 228 №28-018597 від 26.08.2025 та чек на придбані товари від 26.08.2025, товарний чек АВФ Аптека №50 м. Одеса ТОВ "АВ Фармація" №149383 від 26.11.2025 та чек на придбані товари від 26.11.2025.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, стаття 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3).

У пунктах 4, 5 вказаної постанови наголошено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19), причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Натомість у позовній заяві позивач не навів належних обґрунтувань щодо факту заподіяння йому моральних страждань внаслідок неправомірних дій відповідача, а також не зазначив та не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю, яка оспорюється.

Доводи позивача у цій частині позовних вимог мають загальний характер і фактично обґрунтовуються заподіянням моральної шкоди за весь період спірних правовідносин між сторонами та не охоплюється лише одним епізодом, який досліджений судом під час розгляду цієї справи та стосується обставин не надання інформації на запит.

Водночас суд зауважує, що за змістом положень ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Отже, вимоги про відшкодування моральної шкоди в адміністративному судочинстві завжди мають похідний характер від вимог вирішити публічно-правовий спір, і у такому разі факт заподіяння позивачеві моральної шкоди має бути безпосередньо пов`язаний із протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які є предметом оскарження в адміністративному суді.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, обов`язок доказування факту заподіяння такої шкоди несе саме позивач.

Втім, під час розгляду справи позивач не надав жодних належних й допустимих доказів, які б свідчили про те, що внаслідок оспорюваних дій (бездіяльності) йому була завдана моральна шкода.

При цьому сам по собі факт визнання судом протиправної бездіяльності відповідача із ненадання запитуваної інформації за запитом від 01.12.2025 не є безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Подібні висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 296/3114/20 та від 16.09.2020 у справі № 243/5118/19.

Крім того, у пункті 54 рішення ЄСПЛ в справі "Перна проти Італії" від 25 липня 2001 року Європейський суд звернув увагу на те, що визнання факту порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, завданої заявникові. Аналогічна позиція відображена у рішенні ЄСПЛ "Нільсен і Йонсен проти Норвегії".

Суд відхиляє твердження позивача про те, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача він зазнав значних моральних та фізичних страждань, які позначилися негативними змінами у його житті, роздратованості, тривозі, розгубленості, фіксованості уваги на проблемі, переживанні, безсонні, тривалому головному болі, який супроводжувався запамороченням, підвищеному артеріальному тиску, шаткість при ході, судоми нижніх кінцівок, тимчасовій відірваності від активного соціального життя, а тому оцінює заподіяну йому через це моральну шкоду у 12 000,00 грн.

Суд враховує, що від часу ознайомлення з листом відповідача від 04.12.2025 (який і слугував підставою звернення до суду) і до часу звернення до суду з позовною заявою минуло лише кілька днів (позивач пред`явив позов 10.12.2025), що спростовує наведені вище доводи, свідчить про їх надуманий та перебільшений характер, а також про явну необґрунтованість заявленого розміру шкоди.

Суд зауважує, що, безвідносно від часу, що минув із дати звернення позивача до суду, про факт заподіяння моральної шкоди позивач заявив вже у позовній заяві, однак належним чином не довів як факту її заподіяння, так і розміру відшкодування.

Щодо тверджень позивача про те, що для полегшення свого стану, позивач вимушений був вживати значний об`єм медичних препаратів Дулоксин, Неогабин, Мідронат, Прозерін, Нейромедін, Піроцетам, Неовітам, Альфа-ліпон, Афлутоп, Арліверт, Міопридин, Нуклео Ц.М.Ф., Пентоксифілін, Фармадол, то такі суд також до уваги не бере через недоведення причинно-наслідкового зв`язку між відповідними наслідками з одного боку та оскаржуваною бездіяльністю відповідача з іншого.

При цьому суд зауважує, що надані позивачем такі докази як видаткова накладна ТОВ "ФАРМРІТЕЙЛ" Аптека 228 №28-018597 від 26.08.2025 та чек на товари від 26.08.2025, товарний чек АВФ Аптека №50 м. Одеса ТОВ "АВ Фармація" №149383 від 26.11.2025 та чек на товари від 26.11.2025, придбані позивачем ще в серпні 2025 року та в листопаді 2025, тоді як із запитом на інформацію останній звернувся та отримав лист відповідача лише в грудні 2025 року.

Враховуючи наведене та зважаючи на встановлені судом обставини справи, у даному випадку суд вважає, що достатньою і справедливою сатисфакцією для відновлення порушених прав позивача є визнання судом протиправної бездіяльності відповаідача і покладення на відповідача обов`язку поновити порушене право позивача, у визначений судом спосіб.

Відтак суд доходить висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 12 000,00 грн.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що адміністративний позов належить задовольнити частково, у спосіб визначений судом.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших витрат пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі згідно ст. 139 КАС України судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Вінницької області із ненадання запитуваної інформації за запитом ОСОБА_1 від 01.12.2025.

Зобов`язати Дисциплінарну палату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Вінницької області повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 01.12.2025 та надати запитувану інформацію.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Дисциплінарна палата Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Вінницької області (вул. Соборна, 5, м. Вінниця, 21050, )

Суддя Віятик Наталія Володимирівна