Справа № 320/57750/25
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2026-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м.Київ справа №320/57750/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДЛ СОЛЮШН" до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДЛ СОЛЮШН" з позовом до Державної податкової служби України в якому просить суд визнати протиправною та скасувати повністю індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України № 4616/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК від 27.08.2025 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Відповідач, всупереч зазначеним вище положенням ПК України, у оскаржуваній консультації помилково зазначив про необхідність віднесення Позивачем сум ПДВ до податкового кредиту у тому періоді в якому складено податкову накладну, а не в періоді в якому Позивачем фактично було отримано у власність товар від постачальника, що підтверджується відповідними первинними документами.

Від відповідача надійшов відзив в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. позиція Відповідача щодо правомірності прийнятої ІПК зводиться до того, що:

- оскаржувана ІПК була надана у відповідності до вимог ст. 52 ПК України, оскільки вона містить посилання на норми ПК України, що регулюють ці відносини та не суперечить їх змісту;

- листи ДПС та індивідуальні податкові консультації надані іншим платникам податків до 2017 р., на які посилається Позивач, не підлягають застосуванню;

- оскаржувана ІПК не підлягає визнанню протиправною та скасуванню в силу того, що вона не відповідає ознакам рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не є обов`язковою для виконання та не породжує юридичних наслідків для кола суб`єктів, яким вона адресована.

У відповіді на відзив позивач підтримав заявлені вимоги.

Дослідивши обставини справи та оцінивши аргументи сторін суд зазначає наступне.

У зв`язку з періодичним виникненням спірних ситуацій з податковим органом на обліку в якому перебуває Позивач, щодо коректності декларування податку на додану вартість, у липні 2025 р. Товариство звернулося до Держаної податкової служби України з запитом за вих. № 849/ГО/ДФ від 21.07.2025 р. про надання індивідуальної податкової консультації з питання практичного застосування податкового законодавства щодо коректного визначення дати виникнення права на формування податкового кредиту та обов`язку нарахування компенсуючих податкових зобов`язань в межах п. 198.5. ст. 198 Податкового кодексу України за господарськими операціями з отримання товару від своїх постачальників (копія звернення додається).

Так, в обгрунтування необхідності отримання консультації Позивач зазначав, що у нього укладені договори поставки з постачальниками тютюнових виробів (товар).

Відповідно до даних договорів поставки, придбання товару здійснюється на умовах відтермінування платежу, а поставка товару постачальниками здійснюється на умовах DDP або DAP Правил Інкотермс 2010. Згідно умов договорів поставки, перехід права власності на товар, а також інші витрати та ризики, пов`язані з доставкою до місця призначення, переходять до Позивача у момент отримання ним товару на складі.

Враховуючи зазначені обставини, Позивач просив Відповідача надати індивідуальну податкову консультацію щодо правомірності віднесення сум ПДВ до складу податкового кредиту по даті отримання/оприбуткування Товариством тютюнових виробів на складі та подальшого визначення по цій даті нарахування компенсуючих податкових зобов`язань в межах п. 198.5. ст. 198 ПК України.

03 вересня 2025 р. Позивач у відповідь на своє звернення отримав індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України № 4616/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК від 27.08.2025 р. (надалі ІПК, копія консультації та конверту додається).

В оскаржуваній ІПК Відповідач зазначив, що у разі своєчасної реєстрації в ЄРПН податкової накладної складеної постачальником на дату відвантаження товарів покупцю, покупець має право віднести суми ПДВ до податкового кредиту у звітному (податковому) періоді, в якому складено таку податкову накладну (у тому числі якщо на складі покупця такі товари фактично отримано в наступному звітному (податковому) періоді).

Стосовно визначення дати нарахування компенсуючих зобов`язання відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України, Відповідач зазначив, що вони мають бути нараховані платником податку-покупцем у звітному (податковому) періоді, в якому відповідну податкову накладну було зареєстровано в ЄРПН, тобто у тому звітному (податковому) періоді, в якому у покупця товарів виникло право для включення сум ПДВ, сплачених (нарахованих) при їх придбанні, до складу податкового кредиту.

ТОВ «ДЛС» вважаючи оскаржувану індивідуальну податкову консультацію Відповідача такою, що не ґрунтується на положеннях податкового законодавства позивач звернувся з позовом до суду.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до підпункту 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України індивідуальна податкова консультація роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Пунктом 52.1 статті 52 ПК України встановлено, що за зверненням платників податків у паперовій або електронній формі контролюючий орган, визначений підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, надає їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

За змістом пункту 52.2 статті 52 ПК України індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Згідно з пунктом 52.3 статті 52 ПК України за вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній, у паперовій або електронній формі. Індивідуальна податкова консультація, надана у паперовій або електронній формі, обов`язково повинна містити назву індивідуальна податкова консультація, реєстраційний номер в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

Положеннями пункту 53.1 статті 53 ПК України унормовано, що у разі коли положення індивідуальної податкової консультації суперечать положенням узагальнюючої податкової консультації, застосовуються положення узагальнюючої податкової консультації.

У відзиві на позовну заяву Відповідач зазначає, що оскаржувана ІПК не підлягає визнанню протиправною та скасуванню в силу того, що вона не відповідає ознакам рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не є обов`язковою для виконання, не породжує юридичних наслідків для Позивача та жодним чином не порушує його законні права та інтереси.

Однак, дане твердження Відповідача не відповідає дійсності, з огляду на наступне. Відповідно до підпункту 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковою консультацією є допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативноправового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Згідно з пунктами 52.1, 52.2 статті 52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Відповідно до статті 53 ПК України не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

Платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Аналогічне право платника податків закріплено й в підпункті 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 ПК України, згідно з яким він може оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), надані контролюючими органами податкові консультації.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Таким чином, ПК України чітко врегульовано правовий статус податкової консультації як акта індивідуальної дії, який, з огляду на вищенаведену норму процесуального законодавства може бути предметом судового оскарження в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, суд вважає помилковим висновок Відповідача про те, що надана податкова консультація не створює і не припиняє прав чи обов`язків Позивача, оскільки, серед іншого, отримання позивачем індивідуальної податкової консультації, зміст якої відповідає нормам діючого законодавства, є юридичним фактом, що є підставою для звільнення від відповідальності платника податку, який діяв у відповідності до наданих такою консультацією роз`яснень з питань практичного застосування окремих норм податкового законодавства.

Зазначена позиція відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду викладеній, зокрема у постанові від 20.02.2018 р. по справі № 813/2617/15, постанові від 18.05.2020 р. по справі № 810/2842/16, постанові від 25.02.2021 р. по справі № 808/1329/16.

Щодо протиправності позиції Відповідача про порядок визначення дати податкових зобов`язань з ПДВ.

Як зазначалося у позовній заяві, необхідність отримання Позивачем ІПК обумовлювалася тим, що при поставках товару деякими його постачальниками, яка здійснюється на умовах відтермінування платежу з доставкою товару на умовах DDP або DAP Правил Інкотермс 2010, в останні дні календарного місяця мають місце ситуації при яких дата відвантаження товару зі складу постачальника та дата його фактичного отримання на складі Товариства може відрізнятися та відноситися до різних календарних місяців (періодів).

У відзиві на позовну заяву Відповідач зазначає, що ПК України не визначено, яка дата вважається датою отримання товару покупцем з метою застосування п. 198.2 ст. 198 ПК України, а тому право на податковий кредит за операціями з придбання товарів не залежить від факту формування податкового кредиту, але залежить від виникнення підстав для формування такого кредиту, а саме реєстрації постачальником податкової накладної в ЄРПН.

З огляду на викладене, на думку Відповідача, за операціями з постачання товарів підстави для включення до податкового кредиту сум ПДВ та податкові зобов`язання передбачені п. 198.5. ст. 198 ПК України виникають у покупця саме на дату складання постачальником податкової накладної.

Однак, дані висновки Відповідача не узгоджуються з положеннями чинного податкового законодавства, що підтверджується наступним.

Згідно підпункт 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПК України, постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду Відповідно до підпункт 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України, продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільноправових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Згідно ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку, тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Приписами пункту 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно ч. 5 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

В свою чергу ч. 8 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Таким чином, для цілей податкового обліку податку на додану вартість підставою для формування податкових зобов`язань і податкового кредиту з ПДВ платниками податку є саме відповідні первинні документи, які засвідчують факт зміни в структурі активів і зобов`язань, власному капіталі суб`єкта господарювання, що Відповідачем ні в оскаржуваній ІПК, ні у відзиві на позовну заяву не враховано.

Отже, ПК України передбачено, що платник податків не може формувати облік, показники до податкової та митної звітності без підтверджувальних документів.

Водночас, позиція Відповідача, викладена у оскаржуваній ІПК, фактично зводиться до можливості виникнення у платника податків податкового зобов`язання ще до моменту фактичного отримання ним товару від постачальника, переходу права власності на товар та до оформлення документів, що дають підстави для його оприбуткування та відображення в бухгалтерському та фінансовому обліку згідно вимог законодавства України, що суперечить вимогам ст. 44 ПК України.

При цьому, сам по собі факт реєстрації постачальником в ЄРПН податкової накладної, без реального здійснення господарської операції з постачання товару не може бути, підставою для виникнення у покупця права на податковий кредит та податкових зобов`язань.

Вказане підтверджується тим, що право на податковий кредит у покупця виникає при одночасному виконанню 2-х умов визначених положеннями ПК України, а саме: п. 198.2 ст. 198 ПК України - отримання товару (якщо це перша подія) та п. 198.6 п. 198.6 ПК України - наявність вірно складеної і своєчасно зареєстрованої в ЄРПН податкової накладної.

В свою чергу, Відповідачем, при наданні оскаржуваної ІПК, не враховано законодавче розмежування понять «дата відвантаження» визначеного в п. 187.1 ст. 187 ПК України та «дата отримання» визначеного в п. 198.2 ст. 198 ПК України, які обумовлюють настанням різних правових наслідків для учасників операцій, та безпідставно ототожнює дані поняття.

Суд наголошує, що ні п. 198.5 ст. 198 ПК України, ні п. 11 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1307 від 31.12.2015 (надалі - Порядок), не містять зобов`язання для платника податків покупця, який формує податкові зобов`язання відповідно до п. 198.5 ст. 198 ПК України за такими товарами, що вони мають бути нараховані покупцем у звітному (податковому) періоді, в якому відповідну податкову накладну зареєстровано в ЄРПН, тобто у тому звітному (податковому) періоді, в якому у покупця товарів виникає право для включення сум ПДВ, сплачених (нарахованих) при їх придбанні, до складу податкового кредиту (незалежно від того, чи були фактично суми ПДВ, зазначені у такій податковій накладній, включені до податкового кредиту у такому звітному (податковому) періоді).

Міністерством фінансів України встановлений інший порядок формування зобов`язань в пункті 11 Порядку, аніж зазначено ДПС України в ІПК, а саме: «У разі нарахування податкових зобов`язань відповідно до пункту 198.5 статті 198 та пункту 199.1 статті 199 Податкового кодексу України платник податку складає окремі зведені податкові накладні за товарами/послугами, необоротними активами, які призначаються для їх використання / починають використовуватися:

1) в операціях, що не є об`єктом оподаткування;

2) в операціях, звільнених від оподаткування;

3) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

4) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Такі зведені податкові накладні складаються не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду, в якому товари починають використовуватись в операціях, звільнених від оподаткування.

Водночас, момент використання/початку використання підакцизних товарів у звільнених від оподаткування операціях визначається відповідно до положень ст. 334 ЦК України згідно якої право власності у набувача майна за договором виникає з моменту його отримання.

З огляду на зазначене, викладені в оскаржуваній ІПК висновки Відповідача про порядок визначення Позивачем періоду виникнення права на податковий кредит та періоду нарахування податкових зобов`язань відповідно до п. 198.5 ст. 198 ПК України, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях податкового законодавства, що обумовлює наявність правових підстав для визнання протиправною та скасування наданої Відповідачем консультації.

Щодо посилання Позивача на роз`яснення ДПС України сформовані на підставі індивідуальних податкових консультацій.

У відзиві на позовну заяву Відповідач зазначив, що не підлягають застосуванню роз`яснення ДПС України складені на підставі наданих іншим платникам податків індивідуальних податкових консультацій.

Однак, суд не погоджується із такою позицією Відповідача з огляду на таке.

Порядок ведення єдиного реєстру індивідуальних податкових консультацій (далі ЄРІПК)затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2017 № 523.

Відповідно до цього Порядку в ЄРІПК реєструються виключно індивідуальні податкові консультації, надані в письмовій формі. ДПС забезпечує вільний, цілодобовий і безоплатний доступ до відомостей, що містяться в Реєстрі. Відповідно до п.52.4 ст. 52 ПК України доступ до даних ЄРІПК є безоплатним та вільним.

Таким чином, податкові консультації, які містяться в ЄРІПК хоч і мають індивідуальну дію і стосуються запитувачів такої консультації, в частині можливого звільнення їх від відповідальності, але в той же час відображають позицію податкового органу щодо трактування норм законодавства у сфері оподаткування.

Положеннями пп.4.1.4. п.4.1. ст.4 Податкового кодексу України визначено, що презумпція правомірності рішень платника податку означає, що в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то вважається, що рішення платника податків є правомірним.

Висловлена ДПС України, як центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику, у листах на які посилається Позивач позиція є відмінною від позиції Відповідача, відображеної в оскаржуваній ІПК, що є додатковим доказом, хибності висновків Відповідача.

Враховуючи зазначене вважаємо, що наведені у відзиві на позовну заяву Відповідачем твердження не спростовують доводи та аргументи Позивача, якими обгрунтовується протиправність оскаржуваної ІПК.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будьякими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Однак, описані вище обставини підтверджують, що зазначеним критеріям оскаржувана ІПК ДПС України не відповідає, оскільки вона прийнята необґрунтовано та з порушенням передбачених законодавством вимог.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України до судових витрат належить судовий збір. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується відповідною квитанцією.

Статтею 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправною та скасувати повністю індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України № 4616/ІПК/99-00-21-03- 02 ІПК від 27.08.2025 р.

3. Стягнути з Державної податкової служби України () на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДЛ СОЛЮШН" () витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422 (одна тисяча чотириста двадцять дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Терлецька О.О.