Справа № 460/8409/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 460/8409/24 пров. № А/857/10825/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року (ухвалене головуючим суддею Максимчук О.О. у м. Рівне) у справі № 460/8409/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 05.04.2024 про звільнення з військової служби на підставі пункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та зобов`язати відповідача розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби на підставі пункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення надіслав рапорт про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII), оскільки його матір ОСОБА_2 1946 року народження, є інвалідом ІІ групи з 22.12.2023 року довічно. До зазначеного рапорту позивач долучив підтверджуючі документи. Однак, станом на день подання позовної заяви, рішення за результатами розгляду його рапорту від військової частини НОМЕР_1 до позивача не надходило. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.01..2025 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорта ОСОБА_1 від 05.04.2024 про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній станом на 09.05.2024) у зв`язку з наявністю у його матері ОСОБА_2 інвалідності ІІ групи. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 05.04.2024 про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній станом на 09.05.2024) у зв`язку з наявністю у його матері ОСОБА_2 інвалідності ІІ групи. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази фактичного розгляду командуванням військової частини у встановлені пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України строки рапорту позивача від 05.04.2024 про його звільнення з військової служби, а також відсутнє будь-яке рішення командира військової частини НОМЕР_1 про задоволення або рішення про відмову в задоволенні вимог рапорту позивача в письмовій формі з посиланням на чинні норми законодавства і викладенням мотивів відмови, в разі її винесення та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією довідки №908 від 02.02.2024.

У період з 12.12.2023 по 14.06.2024 позивач перебував на лікуванні за місцем проживання, що підтверджується копіями наступних документів: виписного епікризу №961 з 29.02.2024 по 01.04.2024 від 01.04.2024; виписки №880 із медичної карти стаціонарного хворого з 01.04.2024 по 15.04.2024; виписного епікризу №1244/351 з 16.04.2024 по 29.04.2024 року, довідки №827 від 29.04.2024; довідки №192 та сигнальної карти (виклик №197); довідки №104, довідки №107, довідки №1736 з 01.06. 2024 по 14.06.2024, висновку МРТ головного мозку від 23.04.2024; виписки-епікрізу з медичної картки стаціонарного хворого з 04.06.2024 по 14.06.2024.

05.04.2024 позивач засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» цінним листом з описом вкладення надіслав на адресу командира Військової частини НОМЕР_1 свій рапорт (з додатками) від 05.04.2024 про звільнення його, ОСОБА_1 , 1967 року народження, старшого сержанта військової частини НОМЕР_1 , з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», що підтверджується копіями накладної АТ «Укрпошта» №446 та опису вкладення від 05.04.2024.

Зазначений рапорт позивача отриманий військовою частиною НОМЕР_1 09.042024 року, що підтверджується копією відстеження відправлення АТ «Укрпошта» №446, копію якої позивач додав до позовної заяви.

31.05.2024 представником (адвокатом) позивача подано до ІНФОРМАЦІЯ_1 скаргу з проханням вжити відповідні заходи реагування щодо бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 щодо прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі рапорту ОСОБА_1 від 05.04.2024, отриманого командиром військової частини 09.04.2024.

27.06.2024 ІНФОРМАЦІЯ_2 надав відповідь за №63 щодо розгляду скарги представника позивача від 31.05.2024, в якій повідомив, що за результатами здійсненої перевірки встановлено, що посадовими особами військової частини НОМЕР_1 допущено порушення вимог Наказу Головнокомандувача ЗСУ від 31.01.2024 №40 «Про затвердження інструкції з діловодства у Збройних Силах України» під час розгляду рапорту старшого сержанта ОСОБА_1 . У зв`язку із зазначеним, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 до військової частини НОМЕР_1 скеровано акт реагування з метою усунення допущених порушень та притягнення винних посадових осіб до дисциплінарної відповідальності.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №185 від 20.06.2024 старшому сержанту ОСОБА_1 , гранатометнику 3 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону, який не прибув з лікувального закладу і вважається таким, що самовільно залишив частину з 15.06.2024, призупинено виплату грошового забезпечення з 15.06.2024 (витяг з наказу №185 від 20.06.2024).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №195 від 29.06.2024 старшого сержанта ОСОБА_1 гранатометника 3 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону, який зарахований наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29.06.2024 №183 РС в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , як такого, що самовільно залишив частину, увільнено від займаної посади та вважається таким, що знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 .

Листом від 04.07.2024 №2594/КП/ відповідач повідомив позивача та його представника (адвоката) про результати розгляду скарги позивача щодо неприйняття рішення про звільнення його з військової служби. Зокрема відповідач зазначає, що на момент надсилання рапорту на звільнення поштою безпосередньо командиру військової частини НОМЕР_1 (в обхід своїх прямих та безпосередніх командирів (начальників) військовослужбовець перебував з 12.12.2023 по 14.06.2024 на лікуванні, що унеможливлювало здійснення процедури звільнення та виключення зі списків особового складу частини. Оскільки військовослужбовцю також необхідно видати на руки припис для постановки на облік у територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (що не було зазначено у рапорті військовослужбовця, всупереч вимогам пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 12.12.2008 №1153/2008. Оскільки з 15.06.2024 та на момент надсилання листа військовослужбовець обіймає правовий статус як «самовільно залишивший частину (не повернувся з лікування до розташування частини вчасно, без поважних причин)» - як особа, яка здійснила кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачено статтею 407,408 Кримінального кодексу України, то для реалізації процедури звільнення з лав Збройних Сил України через військову частину НОМЕР_1 громадянину ОСОБА_1 необхідно набути правовий статус діючого військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 », для реалізації якого необхідно лише прибути до розташування військової частини НОМЕР_1 .

Вважаючи бездіяльність відповідача, яка полягає у не розгляді рапорту позивача про звільнення його з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду із відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 р., затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.

За змістом статей 1 Законів «України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про оборону України» особливий період настає, зокрема, з дня введення в Державі воєнного стану.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 р. (далі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом № 2232-XII.

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону №2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, ч. 3 ст. 24 Закону №2232-XII встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині 4 цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).

Відповідно до п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ у редакції станом на 05.04.2024 (дату подання рапорту та на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Приписами ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі - Положення №1153/2008).

Згідно з пп. 1 п. 225 розділу ХІІ Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється:

1) у мирний час та під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 1 частини четвертої, пунктами 1, 2 частини п`ятої, пунктами 1, 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»:

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пунктом 233 розділу ХІІ Положення № 1153/2008 передбачено, що: військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням визначені Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України, затвердженою наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 31.01.2024 №40, (далі - Інструкція з діловодства у Збройних Силах України).

Так пунктом 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України визначено, що одним з видів документів, які створюються у Збройних Силах України є рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Також згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

З наявних у матеріалах справи суд встановив, що позивач звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про його звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». В матеріалах справи наявна копія рапорту з вимогою про звільнення з військової служби від 05.04.2024 року, а також документи, що підтверджують його отримання військовою частиною НОМЕР_1 09.04.2024 року: копія накладної АТ «Укрпошта» №446 та опис вкладення від 05.04.2024, а також копія відстеження відправлення АТ «Укрпошта» №446 з відміткою про отримання відправлення 09.04.2024 року.

Відповідно до п. 1 розділу ІІІ наказу Міністерства оборони України від 06.08.2024 року №531 «Про затвердження Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України» (далі - Наказ №531), у паперовому рапорті військовослужбовець вказує найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок «Рапорт»; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис.

Судом враховано, що позивачем подано рапорт до військової частини НОМЕР_1 із клопотанням про його звільнення з обґрунтуванням підстав такого звільнення та доданими доказами поважності причин звільнення, отже позивачем подано рапорт із урахуванням вимог до рапорту.

Більше того, суд зауважує, що відповідно до положень п. 4-5 розділу ІІІ Наказу №531, якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті. Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).

Згідно з абз. 13 п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Згідно з статтею 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

З наведеного вище слідує, що під час особливого періоду воєнного стану, подання військовослужбовцем документів на звільнення разом з рапортом не безпосередньому начальнику, а направлення такої поштовим шляхом на адресу військової частини, хоча і є недотриманням приписів статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, пункту 233 Положення № 1153/2008, однак не може бути підставою для не розгляду в розумний строк рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби.

Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Тобто, право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком відреагувати на рапорт.

З системного аналізу вказаних норм права слідує, що наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Однак, як встановив суд першої інстанції, що з наданих відповідачем суду копій документів вбачається, що серед них відсутні будь-які докази надсилання рішення про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Відповідач стверджує, що подаючи рапорт не «по команді», без зазначення районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця, позивач порушив порядок вимоги п. 233 Порядок №1153, що стало однією із підстав для відмови у задоволенні рапорту. Про наявність зазначених підстав відповідач повідомляв позивача в ході здійснення «ряду телефонних дзвінків». Проте жодних доказів доведення до відома позивача рішення за результатами розгляду рапорту у письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів такої відмови відповідач не надав

Відтак, у даному випадку відповідачем не було розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби по суті, відповідно, й не було прийнято обґрунтоване та вмотивоване рішення командування військової частини щодо відмови у задоволенні рапорту або наказ про звільнення з військової служби.

Таким чином, у даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.

Згідно із загальними засадами права дії суб`єкта владних повноважень це - активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

В свою чергу, відсутність належним чином оформленого наказу про звільнення позивача з військової служби чи відмову у його звільненні, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не розгляді рапорту позивача, як військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами.

Поряд із цим, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відсутність чи наявність позивача в переліку осіб, котрі самовільно залишили місце несення служби жодним чином не нівелює обов`язку відповідача належним чином здійснювати свої обов`язки щодо задоволення чи обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту в разі відсутності підстав для такого звільнення, у визначений законодавством України строк та спосіб по суті порушеного в ньому питання.

А тому, суд першої інстанції правильно виснував, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту від 05.04.2024 про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» протиправною та зобов`язати відповідача розглянути рапорт від 05.04.2024 року про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції чинній станом на 09.05.2024.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року у справі № 460/8409/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула