Справа № 320/31103/24
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2026-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Кузьменка В.В., Мєзєнцева Є.І.,

при секретарі: Руденко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Верховного Суду, Верховного Суду України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду, Верховного Суду України про визнання дій та бездіяльності протиправними, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Верховного Суду в якій просила:

- визнати протиправною відмову ОСОБА_1 у переведенні на посаду державної служби в апараті Верховного Суду, оформлену листом Верховного Суду від 01 лютого 2024 року № 567/0/2-24;

- зобов`язати Верховний Суд перевести ОСОБА_1 з посади Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (посада державної служби категорії «Б») на рівнозначну посаду державної служби в апараті Верховного Суду.

Позов обґрунтований тим, що з листопада 1996 року Позивачка перебувала у трудових відносинах з Верховним Судом України.

21 листопада 2023 року Верховною Радою України прийнято Закон «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» № 3481-IX, яким розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) доповнено пунктом такого змісту:

« 4-2. Працівники апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, за особистою заявою переводяться на рівнозначні посади в апараті Верховного Суду, за умови наявності рівнозначних вакантних посад, у порядку, встановленому законом, без обов`язкового проведення конкурсу.

Працівники апарату Верховного Суду України, зазначені в абзаці першому цього пункту, протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» подають особисту заяву про переведення на рівнозначну вакантну Посаду в апараті Верховного Суду.».

Закон № 3481-IX набрав чинності 27 грудня 2023 року.

23 січня 2024 року Позивачка подала до Верховного Суду заяву про переведення її на рівнозначну посаду в Апарат Верховного Суду.

Така заява була залишена без задоволення та листом від 01 лютого 2024 року № 567/0/2-24 за підписом Керівника служби управління персоналом Верховного Суду ОСОБА_13, повернута Позивачці з доданими до неї документами.

Підставою для залишення заяви без задоволення в листі вказано, що за інформацією Голови комісії з припинення Верховного Суду України Позивачку звільнено з посади Начальника управління забезпечення Діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (наказ від 11 липня 2018 року № 109-к). Будь-яких інших підстав для відмови в задоволенні заяви Позивачки лист від 01 лютого 2024 року не містить.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з такою відмовою Верховного Суду у переведенні її на посаду державної служби в Апарат Верховного Суду, посилається на те, що Керівник служби управління персоналом Неділько О.М. не мала повноважень розглядати подану нею заяву по суті, оскільки приймати рішення про переведення осіб на роботу до апарату суду чи відмову в переведенні - це виключна компетенція керівника апарату й виконання такого виключного повноваження не може бути доручено іншій посадовій особі апарату суду.

Також вказує, що посилання в листі від 01 лютого 2024 року № 567/0/2-24 на те, що вона нібито звільнена з роботи у Верховному Суді України на підставі наказу від 11 липня 2018 року № 109-к не відповідає дійсності та є грубим порушенням вимог трудового законодавства.

Навіть якщо такий наказ від 11 липня 2018 року № 109-к про звільнення Позивачки з роботи все ж таки існує, то він не має юридичної сили та ознак індивідуального акту, є нікчемним за правовими наслідками, оскільки прийнятий не уповноваженою на це особою та з порушенням Закону України «Про державну службу».

Позивачка наголошує, що Верховний Суд протиправно відмовив їй у реалізації права на працю та безперервність державної служби.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року залучено до участі у справі № 320/31103/24 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Верховний Суд України.

В подальшому 12 грудня 2024 року Позивачка подала заяву, в якій просила змінити позовні вимоги та викласти їх в наступній редакції:

- визнати протиправним та скасувати наказ Верховного Суду України від 11 липня 2018 року № 109-к про звільнення ОСОБА_1 , Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України;

- визнати протиправною відмову Верховного Суду, оформлену листом Верховного Суду від 01 лютого 2024 року № 567/0/2-24, у переведенні ОСОБА_1 на посаду державної служби до апарату Верховного Суду;

- зобов`язати Верховний Суд перевести ОСОБА_1 з посади Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (посада державної служби категорії «Б») на рівнозначну посаду державної служби в апараті Верховного Суду.

До вказаної заяви Позивачка також долучила заяву про поновлення строку звернення до суду та визнання поважними причини пропуску строку, в якій зазначила, що вперше отримала примірник наказу про звільнення № 109-к від 11.07.2018 лише в результаті поданих Верховним Судом України письмових пояснень від 31 жовтня 2024 року, отриманих Позивачкою 12 листопада 2024 року.

Позивачка також наголосила, що вона не попереджалась про звільнення в установленому порядку, спірний наказ в установленому законом порядку їй не вручався, не видавалась трудова книжка та не проводився остаточний розрахунок, та по теперішній час вона перебуває у трудових відносинах з Верховним Судом України та працює на посаді Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, виконує роботу, подає декларації як державний службовець, отримує відзнаки та заохочення на роботі, про що свідчать наявні в матеріалах справи відповідні накази Верховного Суду України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову.

Також, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування Наказу Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 , Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Верховного Суду України - задоволено.

Визнано поважними причини пропуску строку для звернення до суду в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування Наказу Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 , Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Верховного Суду України.

Поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування Наказу Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 , Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Верховного Суду України.

Крім того, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року залучено до участі в адміністративній справі № 320/31103/24 в якості Співвідповідача Верховний Суд України (01043, м. Київ, вул. П. Орлика, 4, ).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Верховного Суду України від 11 липня 2018 року № 109-к про звільнення ОСОБА_1 , Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України та поновлено ОСОБА_1 на посаді Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України з 12 липня 2018 року.

Визнано протиправною відмову Верховного Суду у формі листа від 01 лютого 2024 року № 567/0/2-24 щодо переведення ОСОБА_1 на посаду державної служби до апарату Верховного Суду.

Зобов`язано Верховний Суд повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 січня 2024 року про переведення її на рівнозначну посаду в Апарат Верховного Суду з урахуванням висновків суду в даній справі.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Верховний Суд подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог; позовну заяву в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Верховного Суду, Верховного Суду України про визнання протиправним та скасування наказу Верховного Суду України від 11 липня 2018 року № 109-к про звільнення ОСОБА_1 , Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративним справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України, залишити без розгляду з підстав, визначених частинами 3, 4 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України; у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Також, Верховний Суд в апеляційній скарзі вказав, що визнаючи поважними причини пропуску строку на звернення до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування наказу Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення та поновлюючи Позивачці строк звернення до суду з відповідними вимогами, суд першої інстанції не встановив всіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не надав належну оцінки причинам пропуску Позивачкою строку звернення до суду, оскільки у даному випадку наявні правові підстави для залишення адміністративного позову в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Верховного Суду України від 11.07.2018 року № 109-к про звільнення ОСОБА_1 , Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративним справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України без розгляду у зв`язку із пропуском Позивачкою строку звернення до суду з вказаними вимогами без поважних на те причин.

Таким чином, оскільки ухвала Київського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, Верховний Суд подав свої заперечення на неї в апеляційній скарзі при оскарженні рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року.

Також, не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року, Верховний Суд України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційних скаргах Верховний Суд, Верховний Суд України посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга Верховного Суду мотивована тим, що помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що початок перебігу місячного строку звернення до суду з вимогами про визнання протиправним та скасування наказу Верховного Суду України від 11 липня 2018 року № 109-к необхідно обраховувати з 12 листопада 2024 року, тобто з дати коли Позивачка отримала оспорюваний наказ про звільнення.

Так, наказом Верховного Суду України від 11 липня 2018 року № 109-к ОСОБА_1 звільнена із займаної посади Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративним справах і з цього ж часу їй була припинена виплата заробітної плати.

Верховним Судом зауважено, що з моменту звільнення Позивачки та невиплати їй заробітної плати остання мала об`єктивну можливість дізнатись про порушення своїх прав та вчасно звернутись до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування наказу Верховного Суду України про звільнення з посади.

Також, Відповідачами наголошено, що листом від 01 лютого 2024 року за підписом Керівника служби управління персоналом Верховного Суду ОСОБА_13, правомірно та обґрунтовано залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 та повернуто її останній з тих підстав, що вона не є працівником апарату Верховного Суду України, та згідно з інформацією, наданою Головою комісії з припинення Верховного Суду України, Позивачку звільнено з посади Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (наказ від 11 липня 2018 року № 109-к).

Отже, оскільки повноваження ОСОБА_1 , як працівника апарату Верховного Суду України станом на 23 січня 2024 року (подання заяви) були припинені, підстав для вирішення питання щодо її переведення до Апарату Верховного Суду відповідно до вимог пункту 42 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону № 1402-VIII, у Верховного Суду не було.

Позивачкою подано відзиви на апеляційні скарги Верховного Суду, Верховного Суду України, в яких просила відмовити в задоволенні апеляційних скарг Відповідачів.

Також, до Шостого апеляційного адміністративного суду представником ОСОБА_1 - адвокатом Ісаєнко Олександром Васильовичем було подано клопотання про витребування доказів, в якому зазначено, що позиція Верховного Суду України зокрема зводиться до того, що Позивачка була звільнена у 2018 році та повинна була про це знати, що не відповідає дійсності та підтверджується матеріалами особової справи.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів - задоволено.

Зобов`язано Верховний Суд України надати: завірену належним чином копію особової справи ОСОБА_1 ; довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 , розраховану за останні два місяці роботи перед звільненням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Верховним Судом України до Шостого апеляційного адміністративного суду подано заяву на виконання вимог ухвали від 08 жовтня 2025 року про витребування доказів, до якої додано: завірену належним чином копію особової справи ОСОБА_1 .

Також, в подальшому Верховним Судом України до Шостого апеляційного адміністративного суду було надано довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 , розраховану за останні два місяці роботи перед звільненням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Крім того, Верховним Судом до Шостого апеляційного адміністративного суду подано додаткові пояснення, в яких він вказав, що лише з 29.07.2025 Позивачка мала доступ до приміщення Суду, що спростовує її доводи про виконання своїх обов`язків з моменту звільнення (11 липня 2018 року) до 29 липня 2025 року.

Позивачкою було подано додаткові пояснення, в яких вона спростовувала доводи Верховного Суду щодо не відвідування приміщення до 29 липня 2025 року.

Також, Позивачкою було подано додаткові письмові пояснення, в яких вона просила вирішити питання про стягнення на її користь середнього заробітку відповідно до вимог КЗпП України.

Верховним Судом до Шостого апеляційного адміністративного суду було подано заперечення щодо вимоги про стягнення на користь Позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки Відповідачі у своїх апеляційних скаргах оскаржують судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Позивачки, представника Відповідача - Верховного Суду, дослідивши доводи апеляційних скарг та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами даної адміністративної справи, що ОСОБА_1 з 01 листопада 1996 року працює у Верховному Суді України, зокрема в апараті на різних посадах державної служби, з 13 квітня 2016 року призначена на посаду Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (посада державної служби категорії «Б»).

На виконання положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) Верховною Радою прийнято Закон № 1402-VIII, в якому передбачено ліквідацію Верховного Суду України та створення нового органу державної влади - Верховного Суду.

Зокрема, пунктом 7 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному вказаним Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

На виконання вимог пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII розпочато ліквідаційну процедуру Верховного Суду України та 21 червня 2018 року до реєстраційної справи Верховного Суду України було внесено запис щодо початку припинення Верховного Суду України як юридичної особи.

18 лютого 2020 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України.

Таким чином, Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації Верховного Суду України, проте інша частина положень пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» неконституційними не визнавались, зокрема й в частині припинення діяльності Верховного Суду України, хоча в конституційному поданні така вимога ставилась.

Також у резолютивній частині Рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.

21 листопада 2023 року Верховною Радою України прийнято Закон № 3481-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України», яким розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII доповнено пунктами такого змісту:

« 4-2. Працівники апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, за особистою заявою переводяться на рівнозначні посади в апараті Верховного Суду, за умови наявності рівнозначних вакантних посад, у порядку, встановленому законом, без обов`язкового проведення конкурсу.

Працівники апарату Верховного Суду України, зазначені в абзаці першому цього пункту, протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» подають особисту заяву про переведення на рівнозначну вакантну посаду в апараті Верховного Суду.»

Отже, в силу приписів законодавства було передбачено право для працівників апарату Верховного Суду України переведення на рівнозначні посади, яким намагалась скористатись і Позивачка.

На виконання вказаних вимог Закону, 23 січня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заяву про переведення її на рівнозначну посаду в Апарат Верховного Суду.

24 січня 2024 року Керівник Апарату Верховного Суду отримав заяву ОСОБА_1 , ознайомившись з її змістом та вимогами передав її на опрацювання Керівнику служби управління персоналом Верховного Суду Олені Неділько, що підтверджується витягом з реєстраційно-контрольної карти від 24.01.2024 № 159/0/15-24.

30 січня 2024 року Керівник служби управління персоналом Верховного Суду Олена Неділько звернулася до Комісії з припинення Верховного Суду України з листом, в якому просила повідомити про статус ОСОБА_1 (звільнена /чи є працівником апарату Верховного Суду України).

31 січня 2024 року Голова комісії з припинення Верховного Суду України ОСОБА_12 повідомив Верховний Суд, що наказом від 11.07.2018 № 109-к ОСОБА_1 звільнена з посади Начальника управління забезпечення діяльності Судової Палати в адміністративних справах Верховного Суду України.

Листом від 01 лютого 2024 року № 567/0/2-24 Верховний Суд за підписом Керівника служби управління персоналом Верховного Суду ОСОБА_13, залишив без задоволення заяву ОСОБА_1 та повернув останній вказану заяву з тих підстав, що вона не є працівником апарату Верховного Суду України, та згідно з інформацією, наданою Головою комісії з припинення Верховного Суду України її звільнено з посади Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України.

Вважаючи вказані наказ від 11.07.2018 № 109-к про звільнення з посади, відмову у переведенні, оформлену листом від 01 лютого 2024 року № 567/0/2-24 протиправними, а свої права порушеними, Позивачка звернулася з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що наказ від 11 липня 2018 року № 109-к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у зв`язку з ліквідацією ВСУ є протиправним, прийнятим з порушенням процедури звільнення, передчасним та прийнятим з порушеннями норм законодавства України, а отже підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про поновлення ОСОБА_1 на посаді Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України з 12 липня 2018 року, оскільки зі спірного наказу останнім робочим днем є 11 липня 2018 року.

Як наслідок, відмова Верховного Суду у формі листа Верховного Суду від 01 лютого 2024 року № 567/0/2-24 ОСОБА_1 у переведенні на посаду державної служби до апарату Верховного Суду, яка ґрунтувалась саме на не скасованому наказі Верховного Суду України від 11 липня 2018 року № 109-к, є протиправною та підлягає скасуванню.

Проте, позовна вимога про зобов`язання Верховний Суд перевести ОСОБА_1 з посади Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (посада державної служби категорії «Б») на рівнозначну посаду державної служби в апараті Верховного Суду є передчасною та дискреційною, оскільки останній по суті заяву Позивачки не розглядав.

Таким чином, в межах даного спору належним захистом порушених прав Позивачки буде саме зобов`язання Верховного Суду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 січня 2024 року про переведення її на рівнозначну посаду в Апарат Верховного Суду, з урахуванням висновків суду в даній адміністративній справі.

Щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу у даній адміністративній справі, то суд брав до уваги доводи ОСОБА_1 , яка наголошувала на відсутності фактичної реалізації спірного наказу про звільнення, оскільки остання продовжувала працювати, а її ніколи не попереджали про звільнення, не видавалась трудова книжка, не відбулась остаточна виплата заробітної плати, Позивачка не повідомлялась про нарахування коштів при звільненні, не відбувалось складання акта прийому-передачі справ, тощо.

Позивачка на стягненні середнього заробітну не наголошувала та таких позовних вимог не заявляла, оскільки не вважала, що мав місце прогул, а по-друге, в даному випадку мало місце не типове звільнення Позивачки з посади з її відстороненням, а мало місце прийняття низки наказів про звільнення, частина з яких у зв`язку з нереалізацією були скасовані самостійно Верховним Судом України (Верховним Судом України прийнято наказ № 273-к від 26.12.2018 про скасування наказів, згідно з яким було скасовано як нереалізований наказ про звільнення працівників апарату Верховного Суду України від 05 липня 2018 року № 53/0/3-18 «Про звільнення ОСОБА_1 ») що, враховуючи відсутність належного повідомлення Позивачки про прийняття наказу від 11 липня 2018 року № 109-к, додатково підтверджує аргументи останньої про відсутність сумнівів щодо продовження її трудових відносин із Верховним Судом України, а оскаржуваний фактично нереалізований наказ про звільнення з невідомих суду причин скасований не був, натомість з матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що Позивачка продовжувала виконувати трудові обов`язки у Верховному Суді України, а позовна заява з приводу наявності заборгованості із виплати заробітної плати ОСОБА_1 перебуває на розгляді в адміністративному суді у межах адміністративної справи № 640/19938/20, провадження у якій відкрито ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2020 року. Справа розглядається в порядку адміністративного судочинства та на даний час не вирішена судом по суті.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині з огляду на наступне.

Щодо наявності/відсутності підстав для поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Верховного Суду України від 11 липня 2018 року № 109-к про звільнення ОСОБА_1 , Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Отже, право звернення до суду є невід`ємним особистим правом особи, чи правом суб`єкта владних повноважень, яке реалізовується в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи до суду з позовом.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Разом з тим, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду, процесуальної форми та порядку звернення.

Так, відповідно до статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За визначенням, наведеним у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи розпочинає свій перебіг лише за умови, що остання була реально обізнаною з фактом їх порушення оспорюваними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції», пункти 32-37).

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами даної адміністративної справи, що примірник оскаржуваного наказу Верховного Суду України від 11.07.2018 № 109-к про звільнення Позивачка вперше отримала разом із поданими Верховним Судом України письмовими поясненнями від 31.10.2024 в межах цієї справи та отриманих ОСОБА_1 12 листопада 2024 року.

Належних та допустимих доказів доведення до відома Позивачки в установленому законом порядку оскаржуваного наказу Верховного Суду України від 11.07.2018 № 109-к про звільнення, Відповідачем - Верховним Судом України надано не було та такі відсутні в матеріалах даної адміністративної справи.

Також, відсутні докази ознайомлення зі спірним наказом, вручення або направлення його на адресу Позивачки до 12 листопада 2024 року.

При цьому, долучена до справи копія Акта про відмову від ознайомлення з наказом від 11.07.2018 не є належним та допустимим доказом повідомлення Позивачки про спірний наказ виходячи з наступного.

Зі змісту Акту від 11.07.2018 (т. т. 3, а.с. 16) вбачається, що він не був складений Верховним Судом України (роботодавцем Позивачки), а були працівниками іншої юридичної особи, зокрема, ОСОБА_9 - працівник юридичного управління ДСА, ОСОБА_8 - працівник відділу ДСА, ОСОБА_2 працівник відділу ДСА.

З матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що вказані особи також не входили до складу ліквідаційної комісії Верховного Суду України чи комісії з припинення.

Згідно листа комісії з припинення Верховного Суду України від 18.06.2025 № 90/0/2-25 у відповідь на адвокатський запит щодо надання інформації та доказів (відомості з журналів реєстрації відвідувачів Верховного Суду України за 11.07.2018) щодо перебування у приміщенні Верховного Суду України осіб, що підписали відповідний акт: ОСОБА_9 (працівник юридичного управління ДСА), ОСОБА_11 (працівник відділу ДСА), ОСОБА_10 (працівник відділу ДСА) 11 липня 2018 року вбачається, що у Комісії з припинення відсутні інформація про відвідування вказаними особами приміщення Верховного Суду України 11 липня 2018 року.

Таким чином, до матеріалів даної адміністративної справи не надано доказів перебування вказаних осіб в приміщенні Верховного Суду України 11 липня 2018 року (на день складання акту).

Колегія суддів звертає увагу, що також відсутні належні докази на підтвердження повноважень вказаних осіб, які є працівниками іншої юридичної особи (ДСА України) вчиняти дії щодо звільнення працівників Верховного Суду України та складати відповідні акти.

Крім цього, зі змісту наданого Відповідачем - Верховним Судом України Звіту Рахункової палати, затвердженого Рішенням від 10.11.2022 № 23-3 вбачається, що лише 07 червня 2019 року було прийнято спільний наказ Верховного Суду та ДСА України № 560/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», згідно якого було затверджено склад ліквідаційних комісій ВСУ, ВАСУ, ВГСУ, ВССУ, де від ДСА України у 2021 році представник становив 1 особу.

Отже, залучення представника ДСА України до ліквідаційних процедур відбулось вперше через декілька років після складання спірного акту про відмову у липні 2018 року.

При цьому, Рахунковою палатою за результатами перевірки вказано, що інформування ДСА України про заходи ліквідації відповідних судів відбулось вперше листом від 05 серпня 2021 року № 01-18/111/2021, тобто через три роки після складання відповідного акта (11 липня 2018 року).

Таким чином, за результатами перевірки Рахунковою палатою підтверджено, що у 2018 році працівники ДСА України офіційно не були залучені та уповноважені проводити процедури звільнення працівників апарату Верховного Суду України, а тому і не могли складати акт про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення ОСОБА_1 , оскільки не входили ні до кадрової служби Верховного Суду України, ні до складу ліквідаційної комісії.

Щодо доводів Верховного Суду, викладених в апеляційній скарзі, що Позивачка повинна була дізнатись про своє звільнення з моменту припинення виплати заробітної плати спростовується тим, що з приводу наявності заборгованості із виплати заробітної плати Позивачка звернулась із позовом до суду про стягнення заборгованості у межах адміністративної справи № 640/19938/20.

За результатами ознайомлення з матеріалами вказаної справи, наданої представником Позивача (т. 2, а.с. 173-203) встановлено, що позовна заява ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати свідчить про відсутність у останньої інформації про її звільнення. Зі змісту позову вбачається, що на переконання Позивачки вона перебувала станом на 2020 рік у трудових відносинах з Верховним Судом України.

Залучені до справи № 640/19938/20 Верховний Суд та Верховний Суд України також не повідомляли суд під час розгляду зазначеної справи про звільнення ОСОБА_1 та існування оскаржуваного наказу Верховного Суду України від 11.07.2018 № 109-к, що також підтверджує про необізнаність Позивачки про існування такого наказу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом України було прийнято наказ «Про скасування наказів» від 26.12.2018 № 273-к (т. 1, а.с. 83-86), згідно з яким було скасовано, зокрема і наказ від 05.07.2018 № 53/0/3-18 «Про звільнення ОСОБА_1 », що, враховуючи відсутність належного повідомлення Позивачки про прийняття наказу від 11.07.2018 № 109-к, додатково підтверджує доводи останньої про відсутність сумнівів щодо продовження її трудових відносин із Верховним Судом України.

Таким чином, про те, що може існувати ще один наказ про звільнення від 11.07.2018, який не скасований, Позивачка не знала та не могла знати, оскільки її з ним не ознайомлювали.

В матеріалах даної адміністративної справи містяться докази про перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з Верховним Судом України після 11.07.2018 (дата прийняття оскаржуваного наказу від 11.07.2018 № 109-к), у зв`язку з чим в неї були відсутні будь-які підстави вважати, що вона звільнена.

Щодо доводів Верховного Суду, що документи, які видавались В.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_7 не є належними доказами, колегія суддів звертає увагу, що згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 у вказані роки продовжував залишатись уповноваженою особою Верховного Суду України з правом підпису.

Крім того, в матеріалах даної адміністративної справи наявні документи, підписані іншою особою - ОСОБА_4 , Керівником апарату Верховного Суду України, який був поновлений на роботі на підставі судового рішення і щодо повноважень якого на видачу документів немає заперечень.

Зокрема: наказом № 387-к від 29.10.2021 «Про надання відпустки ОСОБА_1 », який підписаний ОСОБА_5, надавалась відпустка по догляду за дитиною; наказом № 411-к від 15.11.2021 «Про надання відпустки ОСОБА_1 », який також підписаний Кучериною, надавалась частина щорічної відпустки.

У 2021 році був прийнятий наказ ОСОБА_5 щодо оновлення посвідчень, який наявний в особовій справі, та ОСОБА_1 видано оновлене службове посвідчення № НОМЕР_1 , яке дійсне до 31 грудня 2026 року.

Також, згідно листа ГУ ПФУ у м. Києві від 07.04.2025 № 2600-0604-8/60563 (т. 2, а.с. 161) в поданій звітності страхувальника Верховний Суд України () відсутня інформація про звільнення ОСОБА_1 .

Крім того, відсутня інформація про звільнення ОСОБА_1 з Верховного Суду України () і у податковій звітності згідно листа ГУДПС у м. Києві від 07.04.2025 № 34400/6/26-15-24-01-08-05 (т. 2, а.с. 166-168).

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом в частині визнання протиправним та скасування наказу від 11.07.2018 № 109-к, перевіривши його обґрунтованість, дослідивши матеріали позовної зави в частині, що стосується порушеного питання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про поважність причин пропуску строку, оскільки сукупність доводів і обставин, наведених Позивачкою, підтверджуються наявними і допустимими доказами на обґрунтування поважності причин пропуску строку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання поважними причини пропуску строку на звернення до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування наказу Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення та поновлення Позивачці строк звернення до суду з вказаними вимогами, з чим погоджується і колегія суддів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Київського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування Наказу Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 , Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Верховного Суду України - є правомірною, а заперечення, викладені Верховним Судом на вказану ухвалу в апеляційній скарзі при оскарженні рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року, необґрунтованими.

Щодо наявності/відсутності підстав для визнання протиправним та скасування Наказу Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 , Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Верховного Суду України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 104 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи може відбуватися шляхом ліквідації.

За приписами частини першої статті 124 Конституції України суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Частиною п`ятою статті 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з частиною першою статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.

Відповідно до частин третьої - четвертої статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Згідно з частиною п`ятою статті 111 Цивільного кодексу України ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 889-VIII державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів: 1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; 2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону; 4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові; 5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень; 6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики; 7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження; 8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків; 9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України; 10) стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Статтею 5 Закону № 889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 7 Закону № 889-VIII державний службовець має право на оскарження в установленому законом порядку рішень про накладення дисциплінарного стягнення, звільнення з посади державної служби, а також висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Положеннями статті 87 Закону № 889-VIII встановлено порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Згідно з частиною 3 статті 87 Закону № 889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Відповідно до п. 4 частини першої ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Згідно з п. 1 частини першої ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частин 1-3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, лише виконання роботодавцем всіх у сукупності гарантій реалізації працівником права на працю при скороченні посади є підставою для правомірного звільнення такого працівника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 травня 2023 року у справі № 380/9574/21, від 12 жовтня 2023 року у справі № 380/10238/21, від 02 листопада 2023 року у справі № 380/9055/22, від 31 березня 2025 року у справі № 360/48/23, від 20 листопада 2025 року у справі № 160/17379/21.

Як вбачається зі спірного наказу, в якості підстави для звільнення Позивачки зазначено попередження про наступне звільнення, проте дата попередження в даному наказі не вказана.

Верховним Судом України в апеляційній скарзі зазначено, що відповідно до статті 19 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом.

Закон прямо передбачав утворення нового Верховного Суду, а отже - ліквідацію Верховного Суду України (у складі якого керівник і підписував попередження), як частину судової реформи 2016 року.

Таким чином, керівник апарату мав законні підстави, зокрема статтю 19 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» для того щоб попередити працівників Апарату про можливе звільнення, оскільки Верховний Суд України підлягав ліквідації у зв`язку з утворенням нового Верховного Суду.

Виходячи з вищенаведених приписів законодавства, з 27 грудня 2017 року керівник апарату видавши попередження працівникам, фактично як посадова особа цього органу, вже реагував на чинну норму закону та визнаний факт припинення роботи установи, у якій він обіймав посаду.

Факт припинення діяльності Верховного Суду України був визнаний офіційно - з 15 грудня 2017 року, дати початку роботи Верховного Суду.

Виходячи з вищенаведеного, на переконання Верховного Суду України, суд першої інстанції безпідставно не врахував, що попередження було оформлено та вручено Позивачці ще до початку процедури ліквідації Верховного Суду України, а саме керівником апарату, який мав відповідні повноваження на момент підписання попередження.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що докази на підтвердження ознайомлення Позивачки в установленому порядку з попередженням про звільнення у визначеному порядок та строк, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, надано не було, та такі відсутні в матеріалах даної адміністративної справи.

Крім цього, 23 серпня 2018 року Національне агентство України з питань державної служби склало Довідку № 41/18 про позапланову безвиїзну перевірку у Верховному Суді України на підставі звернень державних службовців - працівників його апарату у зв`язку з ситуацією, яка склалася.

За результатами перевірки Національне агентство України з питань державної служби виявило грубі порушення закону з боку Верховного Суду України при оформленні наказів про звільнення працівників, вказано про те, що підстави звільнення роботодавцем не вказані, дати попередження про звільнення в наказах не вказані, копії попередження про звільнення працівників та докази їх вручення працівникам не надані.

Таким чином, в матеріалах даної адміністративної справи відсутні як саме попередження, на яке посилається Верховний Суд України від 27.12.2017, так і будь-які належні докази вручення ОСОБА_1 попередження про звільнення.

Більше того, попередження про звільнення від 27.12.2017 взагалі не могло вручатись ОСОБА_1 , оскільки в цей період вона перебувала у декретній відпустці до лютого 2018 року, відомості про що наявні в особовій справі Позивачки (Наказ від 14.12.2017 № 977-к, т. 4, а.с. 161а).

Також, колегія суддів звертає увагу, що як зазначено Верховним Судом України, ліквідаційна процедура була розпочата лише в червні 2018 року, наказ про утворення ліквідаційної комісії та заходи з припинення діяльності № 17/0/18-18 прийнято лише 10 квітня 2018 в якому згідно з п. 3 додатку 2 до якого було вирішено: вжити заходів для вивільнення працівників відповідно до вимог трудового законодавства, а саме попередити працівник про наступне звільнення у порядку, визначеному статтею 49-2 КзПП, частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до п. 5 додатку 2 до наказу від 10.04.2018 № 17/0/18-18 вирішено звільнити працівників Верховного Суду України відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з попередження про наступне вивільнення.

Отже, в грудні 2017 року працівники не могли попереджатись про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією, оскільки підставою для прийняття таких попереджень є відповідний наказ про початок ліквідації, яка почалась лише у червні 2018 року, а наказ про ліквідаційні заходи прийнятий лише в квітні 2018 року.

Крім того, додане до апеляційної скарги Верховного Суду України попередження про наступне вивільнення від 20.12.2017 не має до Позивачки будь-якого відношення, оскільки видане іншому працівнику: ОСОБА_6 , а тому не стосується процедури звільнення ОСОБА_1 .

Також, Верховним Судом України в апеляційній скарзі було вказано, що з розпочатою ліквідацією Верховного Суду України у червні 2018 року, керівництвом суду, а саме В.о. Голови ВСУ ОСОБА_7 вживались заходи по системному перешкоджанню роботи комісії, яка зокрема полягала у належному звільненні працівників апарату суду.

Як приклад, Наказом від 13 липня 2018 року № 390-к ОСОБА_7 заборонив усім самостійним структурним підрозділам Верховного Суду України здійснювати будь-які організаційні заходи щодо ліквідації, а також виконувати будь-які накази Голови ліквідаційної комісії.

Фактична, протиправна заборона ОСОБА_7 призвела до того, що певні матеріали які мають зберігатися в особових справах працівників апарату Верховного Суду України вилучалися за його вказівкою із особових справ (у тому числі і попередження про наступне вивільнення працівників).

Одночасно повідомлено, що ігноруючи усі звернення та запити, ОСОБА_7 не надавав ліквідаційній комісії доступ до будь-яких документів, у тому числі фінансових, кадрових, архівних даних та матеріальних цінностей.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що будь-які докази вилучення за вказівкою В.о. Голови ВСУ ОСОБА_7 із особових справ (у тому числі і попередження про наступне вивільнення працівників), Верховним Судом України, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, надано не було.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наказ від 11 липня 2018 року № 109-к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України є протиправним, прийнятим з порушенням процедури звільнення, та підлягає скасуванню, з чим погоджується і колегія суддів.

Також, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо поновлення Позивачки на посаді Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України з дати, наступної за датою звільнення - 12 липня 2018 року, оскільки вказана позовна вимога є похідною від вимоги про скасування наказу про звільнення, з чим погоджується і колегія суддів.

Щодо адміністративного позову в частині визнання протиправною відмову Верховного Суду, оформлену листом від 01 лютого 2024 року № 567/0/2-24, у переведенні ОСОБА_1 на посаду державної служби до апарату Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 125 Конституції України суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

На виконання положень Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII (далі - Закон № 1401-VIII) Верховною Радою прийнято Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі по тексту також - Закон № 1402-VIII), підпунктом 1 пункту 4 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що протягом дванадцяти місяців з дня набрання чинності цим Законом утворюється Верховний Суд у порядку та у складі, що визначені цим Законом.

Пунктом 7 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному вказаним Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Таким чином, було розпочато ліквідаційну процедуру Верховного Суду України та 21.06.2018 до реєстраційної справи Верховного Суду України було внесено запис щодо початку припинення Верховного Суду України як юридичної особи, процедуру припинення якого наразі не завершено.

Конституційний Суд України 18.02.2020 ухвалив Рішення № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України.

Зазначеним пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до визнання його неконституційним в частині передбачалося, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Ухвалюючи Рішення в означеній частині, Конституційний Суд України вказав, що Законом № 1401-VIII не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401-VIII не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016, від 30.01.2016 № 2-в/2016.

Таким чином, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401-VIII, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України».

Конституційний Суд України вважав, що Закон № 1401-VIII не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом № 1401-VIII продовжує діяти під назвою «Верховний Суд».

Отже, Конституційний Суд України фактично визнав, що припинення діяльності Верховного Суду України є конституційним, крім того прямо вказав, що лише судді цього Суду мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 12 травня 2022 року у справі № 640/19566/19, від 12 червня 2023 року у справі № 640/9900/19, від 06 березня 2024 року у справі № 640/19589/19.

Також у резолютивній частині Рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.

Вказаний висновок Конституційного Суду підтримав ЄСПЛ у справі «Гуменюк та інші проти України» (Заява № 11423/19).

Згідно зі статтею 152 Конституції України закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

27 грудня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 листопада 2023 року № 3481-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» (далі - Закон № 3481-ІХ), яким внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, у розділі XII «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктами 4-1 і 4-2 такого змісту:

Пункт 4-1. Судді Верховного Суду України, обрані на посади до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», продовжують здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду відповідної спеціалізації до звільнення або припинення їхніх повноважень з підстав, визначених» Конституцією України.

Голова Верховного Суду у двадцятиденний строк з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» зараховує суддів, зазначених в абзаці першому цього пункту, які станом на день набрання чинності зазначеним законом перебувають у штаті Верховного Суду України, до штату Верховного Суду - у касаційний суд тієї спеціалізації, яка відповідає спеціалізації судової палати Верховного Суду України, в якій такий суддя здійснював правосуддя.

Пункт 4-2. Працівники апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, за особистою заявою переводяться на рівнозначні посади в апараті Верховного Суду, за умови наявності рівнозначних вакантних посад, у порядку, встановленому законом, без обов`язкового проведення конкурсу.

Працівники апарату Верховного Суду України, зазначені в абзаці першому цього пункту, протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» подають особисту заяву про переведення на рівнозначну вакантну посаду в апараті Верховного Суду».

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зважаючи на визнання судом протиправним та скасування наказу від 11 липня 2018 року № 109-к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади Начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України та поновлення Позивачки на посаді, відмова Верховного Суду у формі листа від 01 лютого 2024 року № 567/0/2-24 ОСОБА_1 у переведенні на посаду державної служби до апарату Верховного Суду, яка ґрунтувалась саме на не скасованому наказі від 11 липня 2018 року № 109-к, є також протиправною та підлягає скасуванню.

Також, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належним захистом порушених прав Позивачки буде саме зобов`язання Верховного Суду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 січня 2024 року про переведення її на рівнозначну посаду в Апарат Верховного Суду, з урахуванням висновків суду в даній адміністративній справі, оскільки Верховний Суд по суті заяву Позивачки не розглядав.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в даній адміністративній справі, то як вірно встановив суд першої інстанції Позивачка на стягненні середнього заробітну не наголошувала та таких позовних вимог не заявляла, оскільки не вважала, що мав місце прогул.

Крім того, позовна заява з приводу наявності заборгованості із виплати заробітної плати Позивачці перебуває на розгляді в адміністративному суді у межах адміністративної справи № 640/19938/20, провадження у якій було відкрито ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2020 року. Справа розглядається в порядку адміністративного судочинства та на даний час не вирішена судом по суті.

Таким чином, під час вирішення даної адміністративної справи та ухвалення рішення, суд першої інстанції вирішив питання щодо необхідності застосування положень частини другої статті 235 КЗпП України та дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь Позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивачкою рішення суду першої інстанції в зазначеній частині оскаржено не було.

Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в зазначеній частині.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Оцінюючи інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Верховного Суду, Верховного Суду України, викладені в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування у вказаній частині не вбачається, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Верховного Суду, Верховного Суду України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: В.В. Кузьменко

Є.І. Мєзєнцев

Повний текст складено 19.01.2026 року.