Справа № 730/1868/25
Суддя: Ріхтер В. В.
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1868/25
Провадження № 2-а/730/1/2026
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2026 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Ріхтера В.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі відповідач, ГУНП в Чернігівській області) про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ГБВ № 593177 від 11.12.2025 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що згідно постанови поліцейського ВП № 3 (м. Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області Сови С.О. його безпідставно притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 грн.

Так, 11.12.2025 інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 (м. Борзна) Ніжинського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області лейтенантом поліції Совою Сергієм Олександровичем було винесено постанову ГБВ № 593177 по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої «11.12.2025 р. близько 08 год. 30 хв. гр. ОСОБА_1 перебуваючи за місцем свого проживання АДРЕСА_1 здійснив завідомо неправдивий виклик працівників поліції а саме зателефонував на спецлінію «102» і повідомив, що його теща ОСОБА_2 не законно проникла до приміщення хоча такого факту на справді не було так як вона зайшла на запрошення своєї доньки, дружини гр. ОСОБА_1 гр. ОСОБА_3 , чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 183 КУпАП. Накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн».

З даною постановою він не згодний, вважає її протиправною та такою, що підлягає

скасуванню, оскільки відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством. Оскаржувана постанова не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначеним ст. 2 КАС України, порушує права та законні інтереси позивача.

Так, він є єдиним власником будинку по АДРЕСА_1 , який придбав ще до одруження з ОСОБА_3 , яка є громадянкою російської федерації, має посвідку на постійне проживання в Україні, в його будинку не зареєстрована, а проживає з його дозволу, як член сім`ї. Даний будинок він використовує для проживання своєї сім`ї, несе витрати на його утримання та збереження майна і майна сім`ї. У матері його дружини ОСОБА_2 , яка є громадянкою російської федерації, та має посвідку на постійне проживання в Україні, до нього неприязні відносини. Він попередив її, щоб вона без його дозволу не заходила на подвір`я, а тим паче в будинок. Дружині заборонив пускати її, оскільки він їй не довіряє. Викликаючи поліцію, він діяв в межах своїх законних прав, оскільки ОСОБА_2 без його дозволу зайшла в будинок, на його прохання залишити будинок відмовилася це робити. Застосовувати силу він не захотів, а тому, єдиним способом негайно, оперативно припинити протиправні дії зі сторони ОСОБА_2 у відношенні нього, був виклик поліції, яка, як він вважав, є єдиним державним органом, що швидко реагує і приймає відповідні рішення у подібних ситуаціях, покликаним стояти на сторожі законних прав та інтересів громадян. Викликаючи поліцію, він уважав свої права порушеними незаконними діями зі сторони ОСОБА_2 , яка без його дозволу проникла до його житла, порушила його право на недоторканність житла, на його прохання залишити будинок не реагувала і тому він сподівався на допомогу поліції, як державного органу, який покликаний зокрема охороняти права і свободи людини. У тій ситуації він уважав, і на даний час уважає, що користується своїм законним правом, розраховував на захист своїх прав поліцією, не мав жодного умислу на вчинення правопорушення, повідомляв правду та не хотів безпідставного виїзду поліції. Акцентує увагу суду, що навпаки, вказував працівникам поліції на незаконні дії ОСОБА_2 , просив вжити заходів щодо неї, спонукати її залишити його будинок, але працівники поліції бездіяли, його не слухали, не намагалися розібратися у ситуації. Також, він в присутності працівників поліції написав заяви до поліції з проханням вжити заходів до ОСОБА_2 з приводу незаконного проникнення до будинку, але жодного реагування не отримав. Підсумовуючи, просить скасувати постанову ГБВ № 593177 від 11.12.2025 по справі про адміністративне правопорушення, винесену інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 (м. Борзна) Ніжинського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області лейтенантом поліції Совою Сергієм Олександровичем, про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 183 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Ухвалою від 24.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Цією ж ухвалою встановлено відповідачу строк 15 днів з дня вручення ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву. Також, роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 6 ст. 162 КАС України), і те, що відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Указана ухвала разом з копією позовної заяви з додатками надіслана відповідачу, 31.12.2025 отримана його представником, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ГУНП в Чернігівській області у встановлений судом строк 08.01.2026 надало відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що постанова винесена законно, є обґрунтованою.

Зі змісту відзиву убачається, що 11.12.2025 о 08:50 на службу «102» надійшло повідомлення ОСОБА_1 про те, що за адресою АДРЕСА_1 теща заявника незаконно проникла до приміщення, зайшла у відкриті двері, без дозволу. В ході виїзду на місце події СРПП відділення поліції № 3 (м. Борзна) Ніжинського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області було встановлено, що гр. ОСОБА_1 11.12.2025 о 08:50, перебуваючи за місцем свого проживання АДРЕСА_1 , здійснив завідомо неправдивий виклик працівників поліції, а саме зателефонував на спецлінію «102» і повідомив, що його теща ОСОБА_2 незаконно проникла до приміщення, хоча такого факту насправді не було, так як вона зайшла на запрошення своєї доньки, дружини гр. ОСОБА_1 гр. ОСОБА_3 , чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 183 КУпАП. Відносно ОСОБА_1 було винесено постанову серії ГБВ № 593177 від 11.12.2025, якою ОСОБА_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. за ст. 183 КУпАП. На переконання представника відповідача оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, а доводи позивача зводяться до суб`єктивного трактування сімейного конфлікту та помилкового ототожнення права власності з правом безумовного залучення поліції до вирішення побутових спорів. Так, 11.12.2025 позивач здійснив виклик на спецлінію «102», повідомивши про нібито незаконне проникнення його тещі ОСОБА_2 до житла. За результатами перевірки, а також з урахуванням аудіозаписів, наданих самим позивачем, встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у помешканні відкрито, без застосування сили чи прихованого проникнення, її перебування було зумовлене сімейними обставинами, а саме необхідністю догляду за малолітньою внучкою, будь-які ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення в її діях були відсутні. З аудіозаписів від 10.12.2025 встановлено, що ОСОБА_2 , реагуючи на вимоги позивача залишити помешкання, пояснила, що не може покинути житло, оскільки занепокоєна станом позивача, зазначила, що позивач поводиться агресивно та висловлював твердження про своє нібито звільнення з поліції за хворобою «шизофренія», повідомила, що боїться за безпеку доньки та малолітньої внучки, прямо вказала, що залишається у помешканні з метою догляду за дитиною. Таким чином, із зазначених аудіозаписів убачається, що навіть напередодні виклику поліції позивачу було достеменно відомо, що перебування ОСОБА_2 у житлі позивача було відкритим, мотивованим та пов`язаним із сімейними обставинами, а не мало характеру таємного або насильницького проникнення. Із аудіозаписів від 11.12.2025 встановлено, що позивач вимагає залишити помешкання, стверджуючи, що теща «самовільно прийшла». ОСОБА_2 відповідає, що прийшла до своєї внучки, а не з метою порушення прав власності, вона прямо зазначає, що на майно позивача не претендує, на погрозу виклику поліції відповідає, що вийде тоді, коли це буде потрібно. Зазначені аудіозаписи підтверджують, що позивач усвідомлював відсутність будь-яких ознак кримінального або адміністративного правопорушення, а конфлікт між сторонами мав сімейно-побутовий характер, тобто до моменту здійснення виклику усвідомлював реальні обставини події та відсутність ознак незаконного проникнення. Відповідно до ч. 1 ст. 183 КУпАП відповідальність настає за завідомо неправдивий виклик поліції, тобто коли особа усвідомлює неправдивість повідомлюваної інформації, бажає або свідомо допускає безпідставний виїзд поліції. У даному випадку завідомість підтверджується тим, що позивач достеменно знав, що його теща перебуває у помешканні відкрито, прийшла до своєї внучки, залишилась для догляду за малолітньою дитиною, не претендує на майно, не вчиняє жодних протиправних дій. Під час прослуховування аудіозапису (аудіозапис додається) звернення позивача на лінію «102», незважаючи на це, позивач надав інформацію спеціальній службі, усвідомлював, що вона є неправдивою, і бажає даремного виїзду на місце виклику працівників поліції, а саме не повідомив оператору «102» істотні обставини, надав події кримінально-правову кваліфікацію, якої вона не мала, заявив про «незаконне проникнення», якого об`єктивно не існувало, свідомо ініціював виїзд поліції у сімейний конфлікт. Таким чином, позивач свідомо спотворив зміст події, що і становить об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП. Сам по собі статус одноосібного власника житла не надає права кваліфікувати будь-яке небажане перебування як правопорушення, не є безумовною підставою для виклику поліції, не може бути використаний як інструмент вирішення сімейного конфлікту. Використання спецлінії «102» у ситуації, яка об`єктивно не потребує поліцейського реагування, є зловживанням правом. Отже, у діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183 КУпАП, а підстави для скасування постанови відсутні.

Позивач скористався своїм правом та у встановлений законом строк подав до суду відповідь на відзив, в якій просить суд не брати до уваги доводи представника відповідача, натомість задовольнити його позовні вимоги.

Відповідач не скористався своїм правом на надання заперечень на відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, в тому числі усі надані сторонами до документів по суті відео та аудіо файли, суд уважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 11.12.2025 інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 (м. Борзна) Ніжинського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області лейтенантом поліції Совою Сергієм Олександровичем було винесено постанову ГБВ № 593177 по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої «11.12.2025 р. близько 08 год. 30 хв. гр. ОСОБА_1 перебуваючи за місцем свого проживання АДРЕСА_1 здійснив завідомо неправдивий виклик працівників поліції а саме зателефонував на спецлінію «102» і повідомив, що його теща ОСОБА_2 не законно проникла до приміщення хоча такого факту на справді не було так як вона зайшла на запрошення своєї доньки, дружини гр. ОСОБА_1 гр. ОСОБА_3 , чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 183 КУпАП. Накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн».

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У відповідності до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідальність за ст. 183 КУАП настає за завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері громадського порядку.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею 183 КУпАП, полягає у завідомо неправдивому виклику пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань. Дії правопорушника спрямовані на зрив роботи таких служб, як пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань, що обслуговують газову, водопровідну, опалювальну, електричну та інші системи житлово-комунального господарства. Правопорушник викликає представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає ніякої необхідності.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Правопорушник, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, і бажає даремного виїзду на місце виклику працівників цієї служби.

Тож склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 КУпАП, потребує умисної форми вини особи, коли, відповідно до положень ст. 10 КУпАП особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Тобто в даному випадку для висновку про наявність в діях особи ознак правопорушення, передбаченого статтею 183 КУпАП, необхідним є встановлення факту наявності в таких діях умислу позивача щодо свідомого неправдивого (безпідставного) виклику поліції.

Відповідач у відзиві зазначив, що факт вчинення спірного правопорушення підтверджується аудіозаписами викликів на спеціальну лінію «102», які долучені до матеріалів справи.

Водночас, суду не надано доказів на обґрунтування того, що звернення на лінію «102» було зареєстроване та розглянуте згідно з процедури, визначеною Порядоком ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що працівниками поліції у повному обсязі встановлено обставини, що стосуються повідомленого позивачем факту, за яким ним здійснено виклик поліції, та перевірено, чи інформація, яку позивач повідомив, була дійсно завідомо неправдивою.

Тож долучені до матеріалів справи аудіозаписи не підтверджують факту наявності у позивача прямого умислу на вчинення завідомо неправдивого виклику працівників поліції.

Також, суд враховує, що навіть у випадку, коли особа звертається із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина також не може сама по собі бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності без з`ясування умислу на подання неправдивої інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України.

Навпаки, у цій справі суд може констатувати бездіяльність саме поліції, оскільки, як убачається з переглянутих відео файлів, так і письмових заяв, сам ОСОБА_1 звертався до поліції з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 , але поліція не вжила жодних заходів для проведення такої перевірки чи реагування за вказаними письмовими заявами, доказів такої перевірки суду не надано. Жодного кінцевого процесуального рішення за заявами ОСОБА_1 суду не надано.

Критично суд оцінює й доводи працівників поліції, які прибули на виклик, що особа має звертатися із певними заявами лише до визначених органів чи працівників поліції, адже законодавством такого не передбачено, а особа із заявою в будь-якій формі (письмовій або усній) може звернутися до будь-якого працівника поліції. Будь-який працівник поліції, до якого звертається особа, зобов`язаний прийняти заяву або повідомити про правопорушення, незалежно від місця його вчинення чи часу звернення. Це закріплено у Законі України «Про Національну поліцію» та відповідних інструкціях МВС та доведенню не підлягає.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію», завданням поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорона прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

За змістом ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, серед іншого, зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних обов`язків), наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини; надавати невідкладну, зокрема, домедичну і медичну допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які перебувають у безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя та здоров`я.

Кожен має право звернутися до поліції для захисту, а поліція зобов`язана відреагувати на звернення і вжити заходи для охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки та порядку. При цьому сам факт виклику поліції не свідчить про те, що з виклик неправдивий.

«Повідомлення» на спецлінію «102» не може кваліфікуватися завідомо неправдивим повідомленням (викликом) поліції як адміністративне правопорушення за ст. 183 КУпАП, оскільки завданням поліції є забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги (ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію України»).

Кожен має право звернутися до поліції для захисту, а поліція зобов`язана відреагувати на звернення і вжити заходи для охорони прав і свобод людини, підтримання публічної безпеки та порядку (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Національну поліцію України»).

Сподівання громадянина на допомогу поліції у конфліктній ситуації не є правопорушенням.

Одночасно суд звертає увагу на те, що працівниками поліції не надано оцінки тому, що ОСОБА_1 є одноосібним власником нерухомості, що не заперечується сторонами. У його власності проживає дружина, як член сім`ї, з дозволу ОСОБА_1 . Дозволу на перебування інших осіб (будь-яких: сторонніх, родичів, друзів та таке інше) ОСОБА_1 не надавав, на чому він постійно наголошує та наголошував, в тому числі й у присутності працівників поліції. На переконання суду, за відсутності дозволу власника майна, ніхто не може порушувати інтереси власника майна, оскільки це буде прямо суперечити природі інституту власності, який захищається як національним так й міжнародним законодавством.

Оцінюючи технічні записи, суд констатує, що при працівниках поліції Бараненко В.М. просить покинути матір ОСОБА_3 його будинок та просить вжити заходів, щоб її змусили покинути будинок, на що остання зазначає, що не заперечує та добровільно сама залишить будинок без примусу. На переконання суду, мати ОСОБА_3 відчувала певну свою неправоту та погодилася добровільно покинути будинок, при цьому не звертаючись до працівників поліції за допомогою чи із будь-якими заявами щодо порушення її прав.

Оцінку даним фактам судами також надано у рішенні Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24.12.2025 та постанові Борзнянського районного суду Чернігівської області від 26.12.2025.

Загалом, суд погоджується у цій справі із заявником, який при мотивуванні своєї заяви скористався латинським висловом «Neminem laedit qui suo jure utitur», який означає: «Нікого не ображає той, хто користується своїм правом». Це правова максима, яка підкреслює, що використання своїх законних прав не завдає шкоди іншим, оскільки дії ґрунтуються на законі, а не на зловмисному намірі, хоча існують і принципи, що обмежують зловживання правом. Так, Той, хто діє виключно в межах своїх законних прав, не чинить правопорушення, навіть якщо це може викликати незручності в інших. Цей принцип протиставляється ідеї «зловживання правом», коли особа використовує свої права не для досягнення законної мети, а з наміром завдати шкоди іншому.

У цій справі, у жодної зі сторін даної справи не виникає сумнівів, що дійсно був наявний конфлікт між особами, а поліція була викликана саме для врегулювання даного конфлікту. На це вказував як сам ОСОБА_1 , так і його дружина, яка також звернулася до поліції для врегулювання ситуації. А тому, говорити про безпідставний виклик поліції, конкретно у даній справі, підстав немає.

Відповідно до статті 222 КУпАП України розгляд справ про правопорушення, передбачені статтею 183 цього Кодексу, покладено на органи Національної поліції.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до стаття 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Сама постанова, без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та неспростовним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Оскаржувана постанова не містить посилань на жодні належні та допустимі докази, зокрема, показання свідків, записи технічних приладів та засобів, на підставі яких працівником поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення зроблено висновок про вчинення позивачем інкримінованого йому правопорушення.

Саме по собі описання адміністративного правопорушення в постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Доказів, перелічених у ст. 251 КУпАП, які беззаперечно підтверджують факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП, суду не надано, у оскаржуваній посилання на докази також відсутні.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а).

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Крім того, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої вона винесена.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17 та від 05.03.2020 у справі № 607/7987/17.

У цій справі не надано доказів суду щодо дотримання процедури складання постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

З урахуванням зазначених обставин, суд вважає, що постанова серія ГБВ № 593177 від 11.12.2025 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження у справі має бути закрито.

Керуючись ст.ст. 2, 72-77, 79, 90, 139, 241-246, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Скасувати постанову серії ГБВ № 593177 від 11.12.2025, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400,00 гривень.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 183 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені витрати з судового збору в сумі 605,60 (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ріхтер В.В.