Справа № 520/3202/25
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 р. Справа № 520/3202/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: П`янової Я.В. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 (головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В.) по справі № 520/3202/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № 7690338/20-11 від 28.06.2024;

- стягнути з ГУ ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору 1211,20 грн та правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що у 2023 р. не мала на праві власності земельні ділянки, як наслідок, нарахування ОСОБА_1 податковим органом мінімального грошового зобов`язання за 2023 р. на підставі п. 170.14 ст. 170 ПК України є безпідставним.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення № 7690338/20-11 від 28.06.2024.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

ГУ ДПС у Харківській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, зокрема, протоколу загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське» від 18.06.2021, яким затверджений перелік громадян власників земельних часток (паїв) КСП «Вільшанське», згідно якого за гр. ОСОБА_1 значаться земельні ділянки - 1,85 га та 0,69 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Тобто, станом на 2023 р. позивач була власником земельних ділянок.

Інформація щодо земельних ділянок ОСОБА_1 занесена до ІКС «Податковий блок» податкового органу та в автоматичному режимі позивачу за 2023 рік правомірно сформоване спірне податкове повідомлення-рішення про визначення податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (позитивне значення різниці між сумою загального мінімального податкового зобов`язання та загальною сумою сплачених податків та зборів) на вищевказані земельні ділянки сільськогосподарського призначення.

Також, не погоджується зі стягнутою судом першої інстанції сумою витрат на правову допомогу, посилаючись на її неспівмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.

Зауважує, що в додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги сторони погодили вартість послуг виконавця в порядку господарського судочинства, хоча фактично згідно акту № 423 здачі-приймання виконаних робіт послуги надавались в рамках підготовки, оформлення та подання позову в рамках адміністративного судочинства, що свідчить часткову відсутність документів, якими погоджено розмір оплати послуг за надання правничої допомоги.

Крім того, звертає увагу на надання позивачем жодних доказів на підтвердження оплати наданих адвокатом послуг.

Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 є членом Колективного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське».

Розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 12.03.2003 №70 членам Колективного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське» передані у приватну власність земельні ділянки за рахунок земельних часток (паїв) КСП «Вільшанське» (а.с. 6).

Протоколом загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське» від 18.06.2021 визначений перелік громадян - власників земельних часток (паїв) КСП «Вільшанське», згідно якого за ОСОБА_1 значаться земельні ділянки - 1,85 га та 0,68 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, без зазначення кадастрових номерів (а.с. 51-64).

28.06.2024, на підставі інформації, наявної ІКС «Податковий блок» щодо земельних ділянок ОСОБА_1 , податковим органом в автоматичному режимі сформовано податкове повідомлення-рішення № 7690338/20-11, яким ОСОБА_1 нараховано податок за платежем 11011300 (МПЗ) за 2023 р. на дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення площами - 1,85 га, 0,68 га, які розташовані на території Солоницівської ТГ Харківської області (а.с. 12).

Позивач оскаржила податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку, за наслідками розгляду якого ДПС України прийняла рішення від 25.10.2024, яким скаргу залишила без розгляду (а.с. 13-14).

Не погодившись з податковим повідомленням - рішенням, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача підстав для визначення позивачу суми податкового зобов`язання за 2023 рік з огляду на відсутність правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки.

Вирішуючи питання відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходячи з принципів обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат вважав належною до стягнення сумою 5 000,00 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються ПК України.

Відповідно до пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) (пп. 14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України).

Згідно зі статтею 269 ПК України платниками плати за землю є:

- платники земельного податку:

власники земельних ділянок, земельних часток (паїв);

землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування;

платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Відповідно до п. 270.1. ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування платою за землю є: земельні ділянки, які перебувають у власності; земельні частки (паї), які перебувають у власності; земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.

Згідно з п. 271.1 ст. 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено. База оподаткування по земельних частках (паях) визначається згідно із даними земельних ділянок, на які фізичні особи мають право як власники земельних часток (паїв), з урахуванням підпунктів 271.1.1 та 271.1.2 цього пункту.

Законом України від 30.11.2021 за № 1914 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень» для платників податків - фізичних осіб, у яких у власності та/або користуванні (оренді, суборенді, емфітевзисі. постійному користуванні) є земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, вводиться поняття мінімального податкового зобов`язання (далі - МПЗ).

Відповідно до п. 64 розділу XX «Перехідні положення» ПК України першим роком, за який визначається мінімальне податкове зобов`язання є 2022 рік.

Пунктами 170.14.3. п.170.14 ст. 170 ПК України передбачено, що визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб.

Мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування.

Відповідно до пп. 170.14.1. п.170.14 ст. 170 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.

Згідно з пп. 170.14.5 п. 170.14 ст. 170 ПК України до загальної суми сплачених протягом податкового (звітного) року податків, зборів, платежів для платника податку - фізичної особи включаються: податок на доходи фізичних осіб (далі - податок) та військовий збір з доходів від продажу власної сільськогосподарської продукції; земельний податок за земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь.

Правила обчислення МПЗ викладені законодавцем у приписах ст. 381 ПК України.

Так, відповідно до п.п.381.1.1 ст.381 ПК України МПЗ щодо земельної ділянки, нормативна грошова оцінка якої проведена, обчислюється за формулою: МПЗ = НГОд x К x М / 12, де: МПЗ - мінімальне податкове зобов`язання; НГОд - нормативна грошова оцінка відповідної земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом для справляння плати за землю; К - коефіцієнт, який становить 0,05; М - кількість календарних місяців, протягом яких земельна ділянка перебуває у власності, оренді, користуванні на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) платника податків.

Згідно з пп. 381.1.2 п. 381.1 ст. 381 ПК України МПЗ щодо земельної ділянки, нормативна грошова оцінка якої не проведена, обчислюється за формулою: МПЗ = НГО x S x К x М / 12, де: МПЗ мінімальне податкове зобов`язання; НГО - нормативна грошова оцінка 1 гектара ріллі по Автономній Республіці Крим або по області з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом для справляння плати за землю; S - площа земельної ділянки, гектарах; К - коефіцієнт, що становить 0,05; М - кількість календарних місяців, протягом яких земельна ділянка перебуває у власності, оренді, користуванні на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) платника податків.

Підпунктом 381.1.3 п. 381.1.3 ст. 381 ПК України визначено, що при обчисленні мінімального податкового зобов`язання платниками єдиного податку четвертої групи - фізичними особами - підприємцями, які провадять діяльність виключно в межах фермерського господарства, зареєстрованого відповідно до Закону України "Про фермерське господарство", коефіцієнт "К", визначений у підпунктах 381.1.1 і 381.1.2 цього пункту, застосовується у половинному розмірі.

Як зазначено у пп.381.1.4 п. 381.1 ст.381 ПК України, МПЗ визначається за період володіння (користування) земельною ділянкою, який припадає на відповідний податковий (звітний) рік.

За правилами п. 381.2 ст. 381 ПК України МПЗ не визначається для: земельних ділянок, що використовуються дачними (дачно-будівельними) та садівничими (городницькими) кооперативами (товариствами), а також набуті у власність/користування членами цих кооперативів (товариств) у результаті приватизації (купівлі/продажу, оренди) у межах земель, що належали цим кооперативам (товариствам) на праві колективної власності чи перебували у їх постійному користуванні; земель запасу; невитребуваних земельних часток (паїв), розпорядниками яких є органи місцевого самоврядування, крім таких земельних часток (паїв), переданих органами місцевого самоврядування в оренду; земельних ділянок зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, які належать фізичним особам на праві власності та/або на праві користування та станом на 1 січня 2022 року знаходилися у межах населених пунктів; земельних ділянок, земельних часток (паїв), за які не нараховувалися та не сплачувалися плата за землю або єдиний податок четвертої групи, що перебувають у консервації, або забруднені вибухонебезпечними предметами, або щодо яких прийнято рішення про надання податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів на підставі заяв платників податків про визнання земельних ділянок непридатними для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами. МПЗ для земельних ділянок, земельних часток (паїв), передбачених абзацом сьомим цього пункту, не визначається за період, за який не визначається плата за землю або єдиний податок четвертої групи.

Відповідно до п. 381.3 ст. 381 ПК України у разі передачі земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування мінімальне податкове зобов`язання визначається для орендарів, користувачів на інших умовах таких земельних ділянок у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з п. 381.4 ст. 381 ПК України у разі переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року та за умови державної реєстрації такого права відповідно до законодавства, мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) за період з 1 січня такого календарного року до початку місяця, в якому припинилося право власності на таку земельну ділянку, або в якому така земельна ділянка передана в користування (оренду, суборенду, емфітевзис), а для нового власника, орендаря або користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) - починаючи з місяця, в якому він набув право власності або право користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди на таку земельну ділянку, та враховується у складі загального мінімального податкового зобов`язання кожного з таких власників або користувачів.

У разі відсутності державної реєстрації переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) на загальних підставах за податковий (звітний) рік.

Положеннями п. 170.14 ст. 170 ПК України визначені особливості визначення загального мінімального податкового зобов`язання платників податку на доходи фізичних осіб - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь.

Так, згідно з п.п.170.14.1 п. 170.14 ст.170 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.

Відповідно до пп.170.14.2 п. 170.14 ст.170 ПК України у разі передачі таких земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, їх розмір враховується при визначенні загального мінімального податкового зобов`язання орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) таких земельних ділянок у порядку, встановленому цим Кодексом.

За правилами пп.170.14.3 п. 170.14 ст.170 ПК України визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб.

Мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування.

При обчисленні мінімального податкового зобов`язання нормативна грошова оцінка земельних ділянок застосовується контролюючими органами з урахуванням вимог, встановлених пунктом 271.2 статті 271 цього Кодексу.

У разі державної реєстрації платника податку фізичною особою - підприємцем загальне мінімальне податкове зобов`язання за земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, які використовуються таким підприємцем для провадження господарського діяльності, розраховується таким платником у порядку, визначеному пунктом 177.14 статті 177 та статтею 2971 цього Кодексу, з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому відбулася державна реєстрація фізичної особи - підприємця.

Частиною 1 ст. 79 Земельного кодексу України визначено, що земельною ділянкою с частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За приписами ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Речові права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, виникають з моменту такої реєстрації відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV).

Державній реєстрації відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV підлягають: право власності; похідні речові права, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; інші речові права відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Отже, законодавством чітко регламентовано порядок набуття права користування на земельну ділянку та момент з якого виникає право користування даною земельною ділянкою.

Верховний Суд у постанові від 13.09.2019 у справі №120/4362/18-а висловив таку позицію: «За правилами статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом встановлено та визнається відповідачем, що ГУ ДПС у Харківській області нараховано ОСОБА_1 мінімальне податкове зобов`язання за 2023 р на підставі протоколу загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське» від 18.06.2021, розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації від 12.03.2003 за № 70.

Так, Розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації від 12.03.2003 № 70 погоджено технічну документацію по встановленню меж земельних ділянок для громадян, власників сертифікатів по КСП «Вільшанське» та передано членам КСП «Вільшанське» земельні ділянки у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Водночас Протоколом загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське» від 18.06.2021 затверджений перелік громадян - власників земельних часток (паїв) КСП «Вільшанське», згідно з яким за ОСОБА_1 значаться земельні ділянки площею 1,85 га та 0,69 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без зазначення кадастрових номерів земельних ділянок.

Колегія суддів зазначає, що наведені вище документи є підставами набуття позивачем права на отримання у власність земельних ділянок після виконання положень чинного законодавства.

Визначення площі ділянок і за рахунок яких земель вони будуть сформовані, не є само по собі свідченням реалізації цього права, адже в 2023 році кадастрових номерів зазначені земельні ділянки не мали, що засвідчує факт їх фактичної не сформованості і відповідно не створення їх як об`єкту правовідносин.

Листом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 13.09.2024 підтверджено, що з 24.06.2024 по 11.09.2024 у Державному земельному кадастрі сформовано 420 земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, угіддя - сіножаті та пасовища, розташовані на території Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області на підставі «Технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за рахунок земель сільськогосподарського призначення колективної власності реформованого КСП «Вільшанське», що розташовані за межами населених пунктів на території Солоницівської селищної ради Харківської області». У додатку до відповіді під номерами 219, 220 є відомості про реєстрацію 27.06.2024 двох земельних ділянок площею 1,85 га та 0,68 га відповідно за ОСОБА_1 (а.с. 10-11).

Тобто, спірні земельні ділянки із кадастровим номером :02:000:0420 площею 0,68 га та кадастровим номером :05:000:0294 площею 1,85 га (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) сформовані лише 27.06.2024.

При цьому, доказів того, що у 2023 р. позивач зареєструвала право власності на вищевказані земельні ділянки матеріали справи не містять і відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

Підпунктом 170.14.3 п. 170.14 ст.170 ПК України передбачено, що мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування.

Відповідачем не підтверджено отримання позивачем станом на 01.01.2023 правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки (як-то державний акт про право власності чи свідоцтво про право власності), а також не підтверджено фізичне використання нею спірних земельних ділянок.

Враховуючи, що спірні земельні ділянки сформовані лише 27.06.2024, тоді як доказів набуття за позивачем права власності на них раніше відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у ГУ ДПС підстав для визначення суми податкового зобов`язання позивачу за 2023 рік.

В силу ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідач правомірності рішення належним чином не довів.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для його скасування.

Щодо витрат на правову допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною 3 ст. 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, ч. 7 ст. 139 КАС України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Водночас, дії сторони щодо досудового вирішення спору підлягають врахуванню лише у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.01.2022 по справі № 813/2241/18.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження понесених витрат позивач надав суду: додаток № 1 від 05.09.2024 до Договору про надання правової допомоги від 05.09.2024, акт здачі-приймання виконаних робіт № 458 від 03.08.2025.

Судом встановлено, що представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції здійснювалось адвокатом Тітовим І.Б. на підставі договору про надання правової допомоги від 26.08.2024.

Додатком № 1 від 26.08.2024 до Договору сторони погодили, що вартість послуг виконавця в рамках представництва замовника під час врегулювання спорів в порядку господарського судочинства складає:

вивчення документів на надання усних консультацій 3 000,00 грн/год;

складання скарг, заперечень, пояснень в рамках врегулювання спору 1 000,00 грн за сторінку (за домовленістю сторін може бути змінена з фіксацією остаточної вартості в акті виконаних робіт);

складання позовної заяви та подання позову 1 400,00 грн за сторінку (за домовленістю сторін може бути змінена з фіксацією остаточної вартості в акті виконаних робіт);

представництво інтересів замовника в адміністративному спорі в суді першої інстанції 10 000,00 грн + 2 000,00 грн за кожен судодень;

складання та подання апеляційної скарги 1 500,00 грн (за домовленістю сторін може бути змінена з фіксацією остаточної вартості в акті виконаних робіт);

представництво інтересів замовника в адміністративному спорі в суді апеляційної інстанції 10 000,00 грн + 2 000,00 грн за кожен судодень;

складання та подання касаційної скарги 2 500,00 грн за сторінку;

гонорар виконавця в немайновому спорі 10 000,00 грн;

гонорар виконавця в майновому спорі 5% від ціни позову;

складання запитів на надання інформації 1 500,00 грн за один підготовлений та наданий запит.

Також, Додатком узгоджено, що факт виконання робіт підтверджується актом приймання-передачі виконання робіт, який підписується сторонами. Розрахунок сторін за виконану роботу проводиться в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця або в готівковій.

Адвокатом в межах Договору надано позивачу послуги на загальну суму 12 000,00 грн, а саме:

- складено запити на надання замовнику публічної інформації:

з боку ГУ ДПС у Харківській області щодо відомостей, які слугували підставами для ухвалення податкового повідомлення-рішення про визначення донарахування податкових зобов`язань перед бюджетом,

з боку СТОВ «Вільне» щодо здійснення відрахувань до бюджету, як податкового агента щодо земельних ділянок Замовника, що перебувають у користуванні суб`єкта господарювання 1 500,00 грн

- складено скаргу на прийняте податкове повідомлення-рішення 2 500 грн;

- складено позовну заяву та сформовано пакет документів для подання до суду 8 000 грн, що підтверджується актом здачі-приймання виконаних робіт № 423 від 05.02.2025.

Вказаним Актом сторони за взаємною згодою визначили нижчий розмір вартості проведених робіт і наданих послуг з боку виконавця.

Так, позивач просив суд відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00 грн, проте судом першої інстанції заява задоволена частково та стягнуто на користь позивача 5 000 грн виходячи з критеріїв співмірності, обґрунтованості та доцільності таких витрат.

Суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, виходив з співрозмірності заявленої суми з ціною позову, критеріїв об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, конкретних обставин, складність справи, кількість затраченого часу для підготовки процесуальних документів адвокатом, дійшов висновку про необхідність зменшення заявленої до відшкодування суми витрат.

Колегія суддів зауважує, що надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинні бути доведені стороною справі.

Крім того, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 02.08.2022 у справі № 640/14930/20.

З оскаржуваного рішення слідує, що наведене вище прийнято судом першої інстанції до уваги та належно враховано. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення клопотання позивача та стягнення 5 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Доводи скаржника щодо не співмірності заявленої до стягнення суми витрат із складністю справи та виконаних адвокатом робіт колегія суддів вважає такими, що враховані судом першої інстанції під час вирішення питання про стягнення відповідних витрат, у зв`язку з чим зменшено розмір витрат на правову допомогу, заявлених позивачем до відшкодування.

Доводи апелянта про можливе не надання позивачем всіх документів, якими погоджено розмір оплати адвокатських послуг з огляду на те, що додатком № 1 до Договору про надання правової допомоги сторони погодили вартість послуг виконавця в порядку господарського судочинства, тоді як правова допомога надавалась в рамках адміністративного судочинства колегія суддів оцінює критично, оскільки документом, що підтверджує визначений сторонами до стягнення розмір оплати послуг є акт здачі-приймання виконаних робіт № 423 від 05.02.2025. Натомість, вказані обставини можуть свідчити про допущення адвокатом описки у Додатку, що є невід`ємною частиною Договору.

Доводи скаржника про відсутність доказів сплати за надані адвокатом послуги, колегія суддів вважає помилковими, оскільки положеннями ст. 139 КАС України передбачено можливість стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в тому числі, які будуть понесені позивачем у майбутньому.

Інших обґрунтувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо співмірності погоджених до відшкодування судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт апеляційна скарга не містить, так само як і не містить розрахунку суми витрат, які, за позицією відповідача, є належними до відшкодування, а зводяться фактично до цитування норм процесуального права, що регулюють спірні правовідносини. Суд апеляційної інстанції таких обставин також не встановив.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 по справі № 520/3202/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Я.В. П`янова А.О. Бегунц