Справа № 320/24517/25
Суддя: Войтович І. І.
Дата ухвалення: 2026-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року Справа № 320/24517/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕКЛОУЗЕР» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕКЛОУЗЕР» (далі - позивач, ТОВ «РЕКЛОУЗЕР», товариство) звернулося до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.02.2025 № 2 та від 19.02.2025 № 2.

Позиції сторін

В обґрунтування вимог позивач вказує, що під час перевірки товариством надано усі запитувані контролюючим органом документи на підтвердження реальності господарських операцій з фізичними особами-підприємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зазначає, що до заперечення на акт перевірки надано додаткові документи, які безумовно спростовують висновки перевірки.

Посилається, що надані первинні документи за змістом відповідають вимогам, що до них ставляться, відображають зміст операцій, порядок їх виконання, зміни майнового стану, тобто є достатніми для того, щоб переконатися у реальності здійснених господарських операцій.

Також, вказує на помилковість висновків перевірки у зв`язку із чим просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що позивачем не надано документів, які розкривають зміст господарських операцій (наданих послуг).

Вказує, що надані документи не підтверджують отримання послуг від ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Зазначає, що в актах виконаних робіт відсутня інформація про одиниці виміру господарських операцій, не зазначено у який спосіб проводилися послуги, а також не зазначено у чому виражено їх результат.

Таким чином, посилається, що за результатом встановлення нереальності господарських операцій, здійснених між ТОВ «РЕКЛОУЗЕР» та ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 не є доходом фізичної особи-підприємця - платника єдиного податку в розумінні норм Податкового кодексу України, оскільки такий дохід отриманий не за наслідком здійснення господарської діяльності, а відтак вказує на обов`язок позивача утримати податок на доходи фізичних осіб та військового збору по такому доходу.

Крім того, вказує, що доводи ТОВ «РЕКЛОУЗЕР» є безпідставними, у зв`язку із чим в задоволенні позову просить суд відмовити.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 у справі № 320/24517/25 відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати таку за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання на 18 червня 2025 року об 13:15 год.

16.06.2025 до суду надійшов відзив відповідача із доказами.

18.06.2025, за участі представника позивача Донець Ю.Б. та представника відповідача Гончаренко Б.О., надано час представнику позивача ознайомитися з відзивом на позовну заяву та підготувати відповідь на відзив, у зв`язку із чим судом на місці оголошено перерву в судовому засіданні.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 16 липня 2025 року об 10:00 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.

23.06.2025 до суду надійшла відповідь на відзив.

16.07.2025, за наслідками проведених підготовчих дій у справі, за участі представника позивача Донець Ю.Б. та представника відповідача Козарь Ю.О., ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.07.2025 у справі № 320/24517/25 закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 10 вересня 2025 року о 09:30 год.

10.09.2025, в судовому засіданні за участі представника позивача Донець Ю.Б. та представника відповідача Козарь Ю.О., протокольною ухвалою судом витребувано від представника відповідача копію запиту від 10.01.2025.

Наступне судове засідання призначено на 01 жовтня 2025 року об 11:30 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.

25.09.2025 відповідачем подано до суду витребувані судом докази.

01.10.2025, в судовому засіданні, за участі представника позивача Донець Ю.Б. та представника відповідача Прутенського К.І., заслухавши пояснення сторін, за відсутності заперечень останніх, судом ухвалено на місці здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Встановивши правові позиції сторін по справі та їх обґрунтування, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані до матеріалів справи, суд зазначає наступне.

Встановлені судом обставини

Головним управлінням ДПС у м. Києві відповідно до п. 78.2 ст. 78 Податкового кодексу України, наказу про проведення документальної позапланової виїзної перевірки від 09.01.2025 № 176-п, проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «РЕКЛОУЗЕР» з метою дотримання вимог податкового законодавства та здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати ПДФО, ВЗ та єдиного соціального внеску за період з 27.01.2019 по 01.11.2024.

21.01.2025 посадовою особою відповідача складено акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки № 3088/Ж5/26-15-24-02-02/42779683.

Посадовою особою відповідача встановлено порушення ТОВ «РЕКЛОУЗЕР»:

- пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 з урахуванням пп. «е» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, п. 164.5 ст. 164, пп. 168.4.4 п. 168.4 ст. 168, пп. 168.4.7 п. 168.4 ст. 168, п. 171.2 «а» ст. 171 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми податку на доходи фізичних осіб, в періоді що перевірявся, на загальну суму 2 250 000,00 гривень;

- пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 з урахуванням пп. 1.5 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ, пп. 1.6. п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ, пп. 164.2.17 «е» п. 164.2 ст. 164, пп. 168.4.4 п. 168.4 ст. 168, пп. 168.4.7 п. 168.4 ст. 168, п. 171.2 «а» ст. 171 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми військового збору, в періоді що перевірявся, на загальну суму 187 500,00 гривень.

Не погоджуючись із висновками акта перевірки, ТОВ «РЕКЛОУЗЕР» подало заперечення на акт перевірки від 21.01.2025 № 3088/Ж5/26-15-24-02-02/42779683, в яких прохалося переглянути результати податкової перевірки.

Листом від 18.02.2025 № 3888/Ж12/26-15-24-02-02-06 «Щодо розгляду заперечення ТОВ «РЕЛОУЗЕР» ()» висновки акта перевірки залишено без змін, а заперечення - без задоволення.

За результатом виявлених порушень, відповідачем складено наступні податкові повідомлення-рішення:

- від 19.02.2025 № 2, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, пені з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2 646 000,00 грн;

- від 19.02.2025 № 2, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, пені з військового збору у розмірі 220 500,00 грн;

Не погоджуючись з обґрунтованістю вищезазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю спірних податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Застосовані судом норми права та висновки суду

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 826/15741/18, з метою безумовного дотримання конституційного принципу, визначеного у статті 129 Конституції України, в частині третій статті 2 та статті 9 КАС України закріплено, що до основних засад (принципів) адміністративного судочинства належить, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість знайомитись з матеріалами справи та робити з них копії, а також володіти відповідними знаннями (залучати професійного представника) та змогу коментувати представлені докази та пояснення у належній формі та у встановлений час.

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття "право на справедливий суд", що гарантоване Конвенцією.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Вирішуючи цей спір суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (в редакції, чинній на час виникнення між сторонами спірних відносин) (надалі - ПК України).

Відповідно до пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Згідно із пп. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162 ПК України, платниками податку є, серед іншого, податковий агент.

У відповідності до п. 163.1 ст. 163 ПК України, об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Пунктом 164.1 ст. 164 ПК України встановлено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом. (пп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 ПК України)

Також, підпунктом 164.1.2 пункту 164.1 статті 164 ПК України визначено, що загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

Положеннями пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, інші доходи, крім зазначених у статті 165 цього Кодексу.

Приписами пп. 164.3 ст. 164 ПК України встановлено, що при визначенні бази оподаткування враховуються всі доходи платника податку, отримані ним як у грошовій, так і негрошовій формах.

Відповідно до пп. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи, серед іншого, дохід фізичної особи - підприємця, з якого сплачується єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до цього Кодексу.

Згідно із пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

У відповідності до пп. «а» п. 171.2 ст. 171 ПК України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, зокрема, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Також, відповідно до п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Підпунктом 1.1 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України встановлено, що платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 1.2 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України, об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. (пп. 1.3 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України)

Підпунктом 1.4 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України передбачено, що нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Приписами пп. 1.5 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України визначено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Крім того, п. 291.2 ст. 291 ПК України визначено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

За приписами п. 292.1 ст. 292 ПК України, доходом платника єдиного податку є, між іншим, для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, доходи у вигляді бюджетних грантів, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі, дата підписання платником єдиного податку акта приймання-передачі безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг). Для платника єдиного податку третьої групи, який є платником податку на додану вартість, датою отримання доходу є дата списання кредиторської заборгованості, за якою минув строк позовної давності.

Для платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) датою отримання доходу також є дата відвантаження товарів (виконання робіт, надання послуг), за які отримана попередня оплата (аванс) у період сплати інших податків і зборів, визначених цим Кодексом (п. 292.6 ст. 292 ПК України).

Положеннями п. 292.9 ст. 292 ПК України встановлено, що доходи фізичної особи - платника єдиного податку, отримані в результаті провадження господарської діяльності та оподатковані згідно з цією главою, не включаються до складу загального річного оподатковуваного доходу фізичної особи, визначеного відповідно до розділу IV цього Кодексу.

Таким чином, в силу положень пп. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165 та п. 292.9 ст. 292 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються доходи фізичної особи - платника єдиного податку, отримані в результаті провадження господарської діяльності та оподатковані згідно з главою 1 розділу XIV ПК України.

Так, як вбачається з матеріалів справи між ТОВ «РЕКЛОУЗЕР» (Замовник) та ФОП ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 (Підрядник) у 2019-2024 роках укладено ряд типових договорів підряду (надалі - Договори) відповідно до яких, Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання щодо виконання робіт з розрахунку режимів, струмів КЗ, уставок захистів в мережі 110-35 кВ для приєднання фотогальванічних електростанцій до мереж АТ «Миколаївобленерго» та виконання робіт з розрахунку режимів, струмів КЗ, уставок захистів в мережі 6-35 кВ для встановлення реклоузерів на об`єктах (п. 1.1 Договорів).

Пунктом 2.1 Договорів визначено вартість Робіт, що виконуються Підрядником відповідно до кожного Договору.

Згідно із п. 2.4 Договорів, оплата за цим Договорам проводиться в національній валюті України, шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку Замовника на поточний рахунок Підрядника, зазначений у Розділі 13 «Місцезнаходження та реквізити Сторін» цих Договорів.

У відповідності до п. 3.1 Договорів, Підрядник приступає до виконання Робіт за цим Договором з моменту підписання Договору та за умови передачі Замовником усіх даних необхідних для виконання робіт.

Роботи за цим Договором вважаються виконаними з моменту підписання Сторонами Акту приймання виконаних підрядних робіт в порядку, визначеному розділом 4 цього Договору (п. 3.3 Договорів).

Пунктом 4.1 Договорів визначено, що роботи, виконані за цим Договором, приймаються Замовником за якісними та кількісними показниками (обсяги робіт) за Актом приймання виконаних робіт в порядку та у строки згідно з цим Договором.

Також, пунктом 4.2 Договорів передбачено, що акт приймання виконаних підрядних робіт готується Підрядником та у 2 (двох) екземплярах надається на підписання Замовнику протягом 3 (трьох) робочих днів після повного закінчення виконання Робіт за цим Договором.

Сторонами підписано ряд актів виконаних робіт (наданих послуг) за 2019 рік, відповідно до яких Виконавцем були виконані роботи (надані послуги) з розрахунку режимів, струмів КЗ, уставок захистів в мережі 110-35 кВ для приєднання фотогальванічних електростанцій до мереж АТ «Миколаївобленерго», а саме:

- № 1 від 10.10.2019 на загальну суму 350 000,00 грн;

- № 2 від 08.10.2019 на загальну суму 350 000,00 грн;

- № 3 від 19.11.2019 на загальну суму 350 000,00 грн;

- № 4 від 04.12.2019 на загальну суму 350 000,00 грн.

Також, у 2021 році Сторонами підписано акти виконаних робіт (наданих послуг), відповідно до яких Виконавцем були виконані роботи (надані послуги) з розрахунку режимів, струмів КЗ, уставок захистів в мережі 6-35 кВ для встановлення реклоузерів на об`єктах, а саме:

- № 1 від 26.01.2021 на загальну суму 40 000,00 грн;

- № 2 від 06.04.2021 на загальну суму 100 000,00 грн;

- № 3 від 30.04.2021 на загальну суму 20 000,00 грн;

- № 4 від 17.05.2021 на загальну суму 20 000,00 грн;

- № 5 від 08.06.2021 на загальну суму 360 000,00 грн;

- № 6 від 10.06.2021 на загальну суму 480 000,00 грн;

- № 7 від 14.06.2021 на загальну суму 160 000,00 грн;

- № 8 від 06.07.2021 на загальну суму 40 000,00 грн;

- № 9 від 15.07.2021 на загальну суму 300 000,00 грн;

- № 10 від 20.07.2021 на загальну суму 420 000,00 грн;

- № 11 від 04.08.2021 на загальну суму 80 000,00 грн;

- № 12 від 13.08.2021 на загальну суму 200 000,00 грн;

- № 13 від 09.09.2021 на загальну суму 60 000,00 грн;

- № 14 від 14.09.2021 на загальну суму 800 000,00 грн;

- № 15 від 27.10.2021 на загальну суму 180 000,00 грн;

- № 16 від 30.11.2021 на загальну суму 1 220 000,00 грн;

- № 17 від 22.12.2021 на загальну суму 300 000,00 грн.

У 2022 році Сторонами підписано акти виконаних робіт (наданих послуг), відповідно до яких Виконавцем були виконані роботи (надані послуги) з розрахунку режимів, струмів КЗ, уставок захистів в мережі 6-35 кВ для встановлення реклоузерів на об`єктах, а саме:

- № 1 від 28.10.2022 на загальну суму 628 650,00 грн;

- № 2 від 30.11.2022 на загальну суму 1 485 900,00 грн;

- № 3 від 29.12.2022 на загальну суму 171 450,00 грн.

У 2023 році Сторонами підписано акти виконаних робіт (наданих послуг), відповідно до яких Виконавцем були виконані роботи (надані послуги) з розрахунку режимів, струмів КЗ, уставок захистів в мережі 6-35 кВ для встановлення реклоузерів на об`єктах, а саме:

- № 1 від 31.01.2023 на загальну суму 130 000,00 грн;

- № 2 від 28.02.2023 на загальну суму 325 000,00 грн;

- № 3 від 31.03.2023 на загальну суму 1 235 000,00 грн;

- № 4 від 31.07.2023 на загальну суму 581 000,00 грн;

- № 5 від 31.08.2023 на загальну суму 505 000,00 грн;

- № 6 від 30.09.2023 на загальну суму 664 000,00 грн;

- № 7 від 31.10.2023 на загальну суму 564 000,00 грн;

- № 8 від 30.11.2023 на загальну суму 192 000,00 грн;

- № 9 від 30.12.2023 на загальну суму 94 000,00 грн.

Також, у 2024 році Сторонами підписано акти виконаних робіт (наданих послуг), відповідно до яких Виконавцем були виконані роботи (надані послуги) з розрахунку режимів, струмів КЗ, уставок захистів в мережі 6-35 кВ для встановлення реклоузерів на об`єктах, а саме:

- № 1/1 від 31.01.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 1/2 від 31.01.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 1/3 від 31.01.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 1/4 від 31.01.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 1/5 від 31.01.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 1/6 від 31.01.2023 на загальну суму 336 000,00 грн;

- № 2/1 від 30.06.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 2/2 від 30.06.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 2/3 від 30.06.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 2/4 від 30.06.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 2/5 від 30.06.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 2/6 від 30.06.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 2/7 від 30.06.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 2/8 від 30.06.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 2/9 від 30.06.2023 на загальну суму 250 000,00 грн;

- № 2/10 від 30.06.2023 на загальну суму 250 000,00 грн.

Також, на підтвердження виконаних робіт позивачем надано копії розрахунків струмів КЗ, уставок захистів та застосування реклоузерів OSM15-16-800-310, які виконані ФОП ОСОБА_1 .

Крім того, ТОВ «РЕКЛОУЗЕР» надано копії відповідних платіжних інструкцій, відповідно до яких позивачем здійснено оплату за виконані роботи відповідно до укладених договорів.

В той же час, як слідує з акта перевірки, перевіркою встановлено, що вищезазначені первинні документи не розкривають зміст господарських операцій (наданих послуг) та не підтверджують отримання послуг ТОВ «РЕКЛОУЗЕР» від ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , оскільки до перевірки не надано наявні виконавцем необхідні ресурси та інші документи, які є необхідними для виконання робіт, звіти про проведення робіт, у яких мають бути викладені результати виконання таких робіт і надані рекомендації замовнику. В актах виконаних робіт відсутня інформація про одиниці виміру господарських операцій, не зазначено у який спосіб проводились послуги, а також не зазначено в чому виражено їх результат.

Зазначений висновок став підставою для кваліфікування господарських операцій між ТОВ «РЕЛОУЗЕР» та ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 нереальними, а відтак, дохід, який отримали зазначені ФОПи отриманий не за наслідком господарської діяльності, що покладає на позивача обов`язок щодо утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з вказаних доходів.

Разом з тим, як слідує з акта перевірки, відповідач зазначив, що ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 перебувають на обліку в Головному управлінні ДПС в Одеській області, зареєстровані платниками єдиного податку, група 3, ставка податку - 5 % (3 08.04.2022 по 31.07.2023 ставка податку 2%).

Як вже зазначалося судом вище, в силу положень пп. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165 та п. 292.9 ст. 292 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються доходи фізичної особи - платника єдиного податку, отримані в результаті провадження господарської діяльності та оподатковані згідно з главою 1 розділу XIV ПК України.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (надалі - Закон України № 996) та п. 2.1. глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 № 88 (надалі - Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Статтею 2 Закону України № 996 визначено, що цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правової форми і форми власності, на філії та представництва юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Частиною 2 ст. 3 Закону України № 996 зазначено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно із п. 1.2. глави 1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи - це документи, створені у паперовій або в електронній формі, які містять відомості про господарські операції.

За приписами п. 1.3. глави 1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в регістрах бухгалтерського обліку провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

У відповідності до п. 2.3 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: печатка, ідентифікаційний код підприємства, установи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (п. 2.14 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).

Пунктом 2.15 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, що у разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

В свою чергу, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Наявність належно оформлених первинних документів є обов`язковою ознакою господарської операції, однак не єдиною. По своїй правовій суті господарська операція є операція, яка змінює зміст активів платника податку, а первинні документи лише підвереджують факт її проведення.

Таким чином, основною первинною ознакою господарської операції є її реальність, а наявність первинних документів є вторинною, похідною ознакою. Належне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами не свідчить про безумовну їх відповідність самому змісту операції. Правові наслідки створює саме господарська операція, а не первинні документи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 805/2454/17-а.

Також, суд зауважує, що будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХІV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх постановах, що наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та для відмови платнику податку у формуванні податкового зобов`язання, якщо інші об`єктивні дані свідчать про зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема у постановах від 13 липня 2022 року у справі № 640/18540/18 та від 12 червня 2018 року у справі № 825/3419/14.

Суд зауважує, що підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи, які свідчать про фактичну поставку товарів (надання послуг) продавцем та їх отримання покупцем, а також документи, що підтверджують факт використання вказаних товарів у власній господарській діяльності.

Водночас, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат первинними документами покладається на платника. Слід відзначити, що платник податків (покупець товару) не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням контрагентом вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 820/5934/15.

Крім того, суд звертає увагу, що ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлено. Не заповнення у первинних облікових документах окремих позицій, які не впливають на зміст господарської операції, а також відсутність максимальної деталізації не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутність виконаних господарських операцій (зазначена правова позиція відображена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.10.2025 у справі № 140/31759/23, від 22.09.2021 у справі № 640/2411/20, від 15.04.2020 у справі № 240/5420/18, а також від 12.02.2020 у справі № 813/3577/13-а).

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні доходи (витрати) у зв`язку з реалізацією (придбанням) товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем (продавцем) товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат (доходів), тому платник податків не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування доходів чи витрат, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник сформував дані свого податкового обліку, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що господарські операції між ТОВ «РЕКЛОУЗЕР» від ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 не були реальними контролюючим органом в процесі розгляду справи надано не було.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем надано відповідачу документи, які містяться у матеріалах справи із запереченням на акт перевірки. Однак, з відповіді на заперечення вбачається, що контролюючий орган оцінку таким не надав, що свідчить про формальний підхід до оформлення результатів перевірки.

У постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 802/1069/13-а колегія вказала, що обставина порушення платником податків обов`язку, встановленого пунктом 85.2 статті 85 ПК України, щодо надання після початку перевірки всіх документів, які належать або пов`язані з предметом перевірки, не означає, що такий платник не має права додатково їх надати до прийняття відповідного рішення й, при цьому, не звільняє контролюючий орган від обов`язку врахувати додатково надані платником документи у строк, встановлений абзацом другим пункту 44.7 статті 44 ПК України, при прийнятті рішення, що прямо передбачено нормами пункту 44.6 статті 44 ПК України.

Таким чином, зважаючи на вищезазначене, вбачається, що взаємовідносини між ТОВ «РЕКЛОУЗЕР» від ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 є документально підтвердженими належними та допустимими первинними документами, складеними відповідно до вимог чинного законодавства, що, в своїй сукупності, засвідчують факт проведення господарських операцій, зміну майнового стану кожного їх учасника, рух активів та виконання всіх зобов`язань.

Відтак, суд зазначає, що висновки контролюючого органу про те, що доходи ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 не є доходом платника податків фізичної особи-підприємця, який отримано в межах господарської діяльності є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, суд вважає висновки ГУ ДПС у м. Києві про порушення пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 з урахуванням пп. «е» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, п. 164.5 ст. 164, пп. 168.4.4 п. 168.4 ст. 168, пп. 168.4.7 п. 168.4 ст. 168, п. 171.2 «а» ст. 171 та пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 з урахуванням пп. 1.5 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ, пп. 1.6. п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ, пп. 164.2.17 «е» п. 164.2 ст. 164, пп. 168.4.4 п. 168.4 ст. 168, пп. 168.4.7 п. 168.4 ст. 168, п. 171.2 «а» ст. 171 ПК України, в результаті чого збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, пені з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2 646 000,00 грн та суму грошового зобов`язання з податків та зборів, пені з військового збору у розмірі 220 500,00 грн безпідставними, а тому податкові повідомлення-рішення від 19.02.2025 № 2 та від 19.02.2025 № 2 підлягають скасуванню.

Усі інші аргументи сторін, вивчені судом, є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частинами 1 та 2 ст. 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

Відповідно до статті 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.

Відповідно судом встановлено протиправність прийнятих відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень від 19.02.2025 № 2 та від 19.02.2025 № 2, такі рішення не відповідають вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України та підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір на суму 30 280 грн 00 коп.

Таким чином, зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 30 280 грн 00 коп. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Головного управління ДПС у м. Києві.

Позивачем також заявлено до стягнення понесені витрати на правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн, на що суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушення, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, серед іншого, є:

надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Приписами ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги (ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

У відповідності до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною третьою статті 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Разом з цим, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду, зокрема, від 28.04.2021 у справі № 640/3098/20, від 08.02.2022 у справі № 160/6762/21 та від 18.08.2022 у справі № 540/2307/21.

Так, судом встановлено, що 01.03.2023 між адвокатом Донцем Юрієм Борисовичем (надалі - Адвокат) та ТОВ «РЕКЛОУЗЕР» (надалі - Клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги (надалі - Договір), відповідно до якого Клієнт в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає завдання-доручення, а Адвокат зобов`язується відповідно до завдання-доручення Клієнта надати йому за плату правничу допомогу щодо здійснення представництва прав та інтересів Клієнта, в органах державної влади, на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, судах України, правоохоронних органах тощо з усіх питань щодо захисту його прав та інтересів, що можуть бути пов`язані з ним, як юридичною особою, з повним об`ємом повноважень без будь-яких обмежень (п. 1. Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, розмір винагороди (гонорару) Адвоката визначається окремо додатковою угодою, що підписується Сторонами.

Згідно із п. 3.2 Договору, Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату узгоджений розмір винагороди (гонорару) на підставі виставленого рахунку та підписаного акту приймання-передачі.

10.04.2025 між Сторонами підписано додаткову угоду до Договору про надання правничої допомоги від 01.03.2023 (надалі - Додаткова угода), відповідно до якої Сторони за взаємною згодою та керуючись ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлюють фіксований розмір гонорару (винагороди) Адвоката за надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) Клієнту у судовому розгляді позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕКЛОУЗЕР» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення № 2 від 19.02.2025 та податкового повідомлення рішення № 2 від 19.02.2025, яку буде подано до Київського окружного адміністративного суду (п.1 Додаткової угоди).

У відповідності до п. 2 Додаткової угоди, Сторони досягли взаємної згоди, що фіксований розмір гонорару (винагороди) за надання правової допомоги Адвоката, зазначеної у п. 1 цієї Додаткової угоди, становить 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Правова допомога (обсяг наданих послуг і виконаних робіт), зазначена у п. 1 цієї Додаткової угоди, включає в себе:

- надання Клієнту усних консультацій щодо захисту його прав та інтересів;

- осмислення та розробка правової позиції з відповідним обґрунтуванням;

- збирання, систематизація та оформлення необхідних доказів з метою їх подальшого подання до суду разом з позовною заявою;

- підготовка позовної заяви;

- представництво Адвокатом інтересів Клієнта в суді/участь у відеоконференціях;

- підготовка відповіді на відзив на позовну заяву у випадку подання відповідачем відзиву на позовну заяву (п. 4 Додаткової угоди).

У постановах Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 380/17067/23, від 29.10.2020 у справі № 686/5064/20, від 05.03.2021 у справі № 200/10801/19-а, від 16.03.2021 у справі № 520/12065/19, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20, сформульовано правовий висновок про те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

У пункті 269 Рішення цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумним та виправданим, що передбачено у ст. 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Проаналізувавши подані документи та матеріали справи, суд зазначає, що заявлені вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу є очевидно неспівмірними зі складністю наданих адвокатом обсягом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання таких послуг, оскільки не наведено достатнього обґрунтування щодо витраченого часу та значної вартості наданих послуг.

Позивач та його адвокат не надали обґрунтованих доказів того, що вивчення документів у цій справі вимагало значного обсягу часу.

Враховуючи вищезазначене, визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не є обґрунтованою та явно завищеною у контексті обсягу фактично наданих ним послуг та реальним часом витраченим адвокатом, тому суд приходить до висновку про неспівмірність заявлених до стягнення судових витрат на правничу допомогу та вважає, що у даному випадку співмірною є сума 10 000 грн, яка підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі.

Таким чином, до відшкодування підлягає сума у розмірі 10 000 грн витрати на правничу допомогу, що є обґрунтованим, відповідає реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд дійшов висновку про стягнення за рахунок за рахунок бюджетних асигнувань призначених для відповідача Головного управління ДПС у м. Києві витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕКЛОУЗЕР» - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 19.02.2025 № 2 та від 19.02.2025 № 2.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕКЛОУЗЕР» (, місцезнаходження: 02099, місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок 9, корпус 91, кімната 704) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві, як відокремленого підрозділу ДПС (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ ВП 44116011) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 30 280,00 грн (тридцять тисяч двісті вісімдесят гривень 00 копійок).

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕКЛОУЗЕР» (, місцезнаходження: 02099, місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок 9, корпус 91, кімната 704) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві, як відокремленого підрозділу ДПС (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ ВП 44116011) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.