Справа № 420/29157/25
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної казначейської служби України (вул.Бастіонна,6, м.Київ, 01601) про визнання дій протиправними та стягнення на користь позивача інфляційні втрати,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, за результатом якого позивач просить (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.09.2025):

визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ) у нарахуванні Позивачу 3% річних і інфляційних втрат за порушення строку і тривалому невиконанні перерахування коштів за рішенням суду по справі № 420/1364/19;

стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) інфляційні втрати у сумі 212 697,44 грн. (двісті дванадцять тисяч шістсот дев`яносто сім грн. 44 копійки) та 3% річних у сумі 57098,77 грн. (п`ятдесят сім тисяч дев`яносто вісім гривень 77 копійок);

стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) - 2 697,96 грн. (дві тисячі шістсот дев`яносто сім грн. 96 копійок) відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання позову до суду першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2022 року по справі № 420/1364/19 рішення суду першої інстанції змінено, викладено абзац 2 резолютивної частини у наступній редакції: «Стягнути з Мінприроди на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 13.08.2004 року по 28.07.2021 року. Позивач зазначає, що Постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2022 року по справі № 420/1364/19 щодо стягнення заробітної плати в наслідок протиправної бездіяльності ДКСУ не виконувалась Відповідачем у період з 11.01.2024 року по 27.02.2025 рік на загальний залишок в розмірі 2 229 691,48 грн. Позивач вважає, що тривале невиконання рішення суду є підставою для стягнення з ДКСУ на його користь трьох процентів річних і інфляційних втрат за період з дня пред`явлення в ДКСУ виконавчих листів до фактичного виконання рішення суду, тобто з 11.01.2024 року по 27.02.2025 рік на загальний залишок в розмірі 2 229 691,48 грн.

Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України).

Відповідач надав до суду відзив у якому вимоги не визнав та зазначив, що Казначейство у вказаний Позивачем період (з 11.01.2024 по 27.02.2025 ) продовжувало вчиняти дії, спрямовані на виконання рішення суду, тому вважає, що твердження позивача щодо протиправної бездіяльності Казначейства є безпідставним. Крім того зазначено, щр у позивача відсутні правові підстави щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних з Казначейства, оскільки у розумінні статті 625 ЦК України Казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання за судовим рішенням.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 у справі № 420/1364/19 задоволено позов ОСОБА_1 та вирішено:

стягнути з Міністерства охорони навколишнього природного середовища України середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 13.08.2004 року по 28.07.2021 року у розмірі 259 329,48 гривень;

стягнути з Міністерства охорони навколишнього природного середовища України моральну шкоду у розмірі 100 000,00 гривень.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2022 у справі № 420/1364/19 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 року змінено, виклавши абзац 2 резолютивної частини цього рішення у новій редакції:

стягнути з Міністерства охорони навколишнього природного середовища України середню заробітну плату за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 13.08.2004 року по 28.07.2021 року в розмірі 2 912 390,64 гривень.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 по справі №420/1364/19 змінено у виконавчих листах боржника Міністерства охорони навколишнього природного середовища України на його правонаступника Державну екологічну інспекцію України

На виконання рішення суду 26.05.2022 судом, з урахуванням вищезазначених постанов, видано виконавчі листи Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/1364/19 щодо стягнення з Державної екологічної інспекції України на користь Позивача середнього заробітку за затримку виконання рішення суду у розмірі 2 912 390,64 грн та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 гривень.

Адвокат Святослав Чумаченко представник Позивача подав на виконання до Казначейства пакети документів по справі № 420/1364/19, зокрема, заяви від 29.09.2023 № б/н та Виконавчі листи.

Головне управління Казначейства, керуючись вимогами пункту 28 Порядку № 845, листом від 11.10.2023 № 07-09-06/10326 звернулося до Боржника з повідомленням про визначення кодів програмної класифікації.

У відповідь Боржник листом від 17.10.2023 №4704/4.1/6-23 підтвердив визначені Головним управлінням Казначейства коди програмної класифікації видатків бюджету та рахунок для проведення безспірного стягнення.

З причини відсутності у Боржника відкритих асигнувань для проведення безспірного списання в повному обсязі Головне управління Казначейства, керуючись пунктом 31 Порядку № 845, направило листом від 24.10.2023 № 07- 08.2/10742 до Боржника вимогу про вжиття заходів для встановлення асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судових рішень, на яку Боржник щомісяця відповідав листами.

У зв`язку з відсутністю достатніх бюджетних асигнувань Боржника за КПКВК 2705010 «Керівництво та управління у сфері екологічного контролю», КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки», за якою забезпечувалось виконання виконавчих документів про стягнення коштів з Боржника на користь ОСОБА_1 , Головним управлінням Казначейства відповідно до пункту 33 Порядку № 845, Виконавчі листи прийнято на облік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (далі КПКВК 3504040).

При встановленні Боржнику відповідних бюджетних асигнувань та надходження коштів на визначений для списання реєстраційний рахунок, протягом періоду з 10.10.2023 по 28.02.2025 Головним управлінням Казначейства здійснювалося частково безспірне списання з рахунку Боржника в межах залишку відкритих асигнувань відповідно до наданих листів з визначеними сумами до виплати (зменшеними на суми податку на доходи фізичних осіб і військового збору) та суми податку на доходи фізичних осіб і військового збору.

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем вимоги виконавчого листа про стягнення моральної шкоди у сумі 100 тис. грн. були виконані20.10.2023 року (не порушивши строк у три місяця).

Виплата коштів за Виконавчим листом щодо стягнення середньої заробітної плати за затримку виконання рішення суду здійснювалась частково, в межах залишку відкритих асигнувань відповідно до наданих листів Боржника з визначеними сумами до виплати, а саме:

24.10.2023 у розмірі 147 782,01 грн;

12.11.2023 у розмірі 89 190,81 грн;

01.12.2023 у розмірі 312 600,00 грн;

30.03.2024 у розмірі 1,57 грн;

30.04.2024 у розмірі 12 532,26 грн;

02.05.2024 у розмірі 1 341,95 грн;

24.05.2024 у розмірі 285 115,17 грн;

30.05.2024 у розмірі 1 771,00 грн;

28.06.2024 у розмірі 22 764,35 грн;

12.07.2024 у розмірі 35 377,77 грн;

09.08.2024 у розмірі 16 495,90 грн;

26.09.2024 у розмірі 91 255,33 грн;

23.10.2024 у розмірі 137 443,84 грн;

21.11.2024 у розмірі 174 856,56 грн;

18.12.2024 у розмірі 140 619,67 грн;

29.01.2025 у розмірі 650 081,96 грн;

28.02.2025 у розмірі 181 072,75 грн.

28.02.2025 Казначейством виконано в повному обсязі виконавчий лист щодо стягнення середньої заробітної плати за затримку виконання рішення суду, шляхом безспірного списання коштів з рахунків Боржника.

Проте позивач вважає, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду він має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Надаючи юридичну оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012№4901-VI (далі Закон №4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною другою, четвертою статті 3 Закону №4901-VI обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

З метою реалізації пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 №440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі Порядок № 440), пунктом 2 якого передбачено, що боржник - це зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб`єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку №440 рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Заявник подає до органу державної виконавчої служби: заяву про виконання рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал (дублікат) виконавчого документа або рішення суду (належним чином завірену його копію); копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної податкової служби і мають відмітку у паспорті або до паспорта яких внесені дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків) та копію паспорта громадянина.

Частиною першою статті 5 Закону №4901-VI передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 (далі Порядок №845) безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 50 Порядку №845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Згідно з пунктом 51 Порядку №845 в рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації.

Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.

З наведених вище положень та пунктів 33 і 47 Порядку №845, норм частини першої статті 3 Закону №4901-VI слідує, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

При цьому з приписів статті 5 Закону №4901-VI слідує, що компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів.

Отже, виходячи з аналізу норми, закріпленої у частині першій статті 5 Закону №4901-VI, підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, Державна казначейська служба України листом від 27.10.2023 року № 07-08.2/10918 повідомила позивача, що 10.10.2023 року отримала виконавчі листи по справі № 420/1364/19.

Натомість, Виплата коштів за Виконавчим листом щодо стягнення середньої заробітної плати за затримку виконання рішення суду здійснювалась частково, а саме:

24.10.2023 у розмірі 147 782,01 грн;

12.11.2023 у розмірі 89 190,81 грн;

01.12.2023 у розмірі 312 600,00 грн;

30.03.2024 у розмірі 1,57 грн;

30.04.2024 у розмірі 12 532,26 грн;

02.05.2024 у розмірі 1 341,95 грн;

24.05.2024 у розмірі 285 115,17 грн;

30.05.2024 у розмірі 1 771,00 грн;

28.06.2024 у розмірі 22 764,35 грн;

12.07.2024 у розмірі 35 377,77 грн;

09.08.2024 у розмірі 16 495,90 грн;

26.09.2024 у розмірі 91 255,33 грн;

23.10.2024 у розмірі 137 443,84 грн;

21.11.2024 у розмірі 174 856,56 грн;

18.12.2024 у розмірі 140 619,67 грн;

29.01.2025 у розмірі 650 081,96 грн;

28.02.2025 у розмірі 181 072,75 грн.

Та лише 28.02.2025 Казначейством виконано в повному обсязі виконавчий лист щодо стягнення середньої заробітної плати за затримку виконання рішення суду, шляхом безспірного списання коштів з рахунків Боржника.

Суд відхиляє твердження відповідача про те, що у нього відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачу компенсації в розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання рішення та зазначає, що Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №825/370/17 (за подібних підстав та предмету позову) дійшов висновків, що стаття 5 Закону №4901-VI передбачає обов`язок нарахування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача відносно того, що нарахування зазначеної компенсації згідно чинного законодавства передбачено за порушення термінів виконання рішення суду про стягнення коштів безпосередньо з державного органу, який є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції , п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі Immobiliare Saffi проти Італії , заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Войтенко проти України від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Суд зазначає, що позивач, отримавши судове рішення про стягнення на його користь недоплаченої суддівської винагороди та пред`явивши це рішення до органу казначейської служби, мав законні сподівання на його безперешкодне та швидке виконання.

Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Так, у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» за заявою №40450/04, п. п. 56 - 58 та 66 - 70 Європейський Суд з прав людини неодноразово постановляв, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

У пункті 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», а ст.ст.13 і 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Враховуючи наведене, суд вважає правомірними доводи позивача стосовно наявності у останнього права на отримання компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення, передбаченої Законом №4901-VI.

Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 5 Закону №4901-VI викладена у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 620/1788/21.

Враховуючи приписи норми частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та положень абзацу 2 пункту 48 Порядку №845 щодо строку перерахування коштів, законодавцем визначені чіткі часові межі виконання рішень суду. У будь-якому разі черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону й рішення судів можуть виконуватися за чергою, однак, у тримісячний строк.

Вказана позиція узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові №826/9879/16 від 20.05.2019.

Також суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, який у рішенні від 08.11.2015 у справі «Кечко проти України» зазначив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Суд на основі досліджених під час розгляду справи доказів встановив, що Державна казначейська служба України не виконала обов`язку, визначеного статтею 3 Закону №4901-VI та не забезпечила своєчасне перерахування позивачу коштів за виконавчим листом, що перебував на виконанні у відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у справі №420/2411/19 від 09.11.2023 наголосила на тому, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів в межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону №4901-VI строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3 % річних та інфляційних втрат.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц)).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 (провадження №14-91цс22)).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Закон №4901-VI не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19).

Виходячи з наведених положень суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо наявності підстав щодо визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ) у нарахуванні Позивачу 3% річних і інфляційних втрат за порушення строку і тривалому невиконанні перерахування коштів за рішенням суду по справі № 420/1364/19 та стягнення з Державного бюджету України компенсації в розмірі трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання рішення по справі № 420/1364/19 та інфляційних втрат у відповідності до положень статті 625 ЦК України.

Суд зазначає, що саме такий спосіб захисту прав позивача узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №420/2411/19 від 09.11.2023.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4),

З урахуванням заявленого в уточненій позовній заяві періоду, сума боргу підлягає компенсаторним процедурам, передбаченим частиною другою статті 625 ЦК України (інфляційні втрати).

Таким чином, загальна сума інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання судового рішення, що підлягає стягненню за цим позовом за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача становить 269796,21 грн, із яких інфляційні витрати у розмірі 212697,44 грн. та 3% річних у розмірі 57098,77 грн.

Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з частиною 1 статті 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної казначейської служби України (вул.Бастіонна,6, м.Київ, 01601) про визнання дій протиправними та стягнення на користь позивача інфляційні втрати - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ) у нарахуванні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3% річних і інфляційних втрат за порушення строку і тривалому невиконанні перерахування коштів за рішенням суду по справі №420/1364/19.

Стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 11.01.2024 року по 27.02.2025 інфляційні витрати у розмірі 212 697,44 грн. (двісті дванадцять тисяч шістсот дев`яносто сім грн. 44 копійки) та 3% річних у розмірі 57098,77 грн. (п`ятдесят сім тисяч дев`яносто вісім гривень 77 копійок) за прострочення виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 у справі №420/1364/19, яке набрало законної сили 16.03.2022.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, Київська область, 01601, ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2697,70 грн (дві тисячі шістсот дев`яносто сім гривень сімдесят копійок).

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст.295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст.255 КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко