Справа № 460/7108/25
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2026-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 460/7108/25 пров. № А/857/23973/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.05.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням стажу (суддя суду І інстанції: Друзенко Н.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 26.05.2025р., м.Рівне; дата складання повного рішення суду І інстанції: 26.05.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

16.04.2025р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Рівненській обл. щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 50 % суддівської винагороди судді;

зобов`язати відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл. зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, стаж роботи: на посаді судді 17 років 09 місяців 11 днів; стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 03 роки; половина строку навчання в юридичному навчальному закладі 01 рік 11 місяців; період проходження строкової військової служби 02 роки 01 місяць 26 днів; стаж роботи на посадах старшого помічника прокурора, помічника прокурора, прокурора, начальника відділу 18 років 06 місяців 25 днів; загальний стаж становить 43 роки 05 місяців 02 дні та здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 96 % заробітку (суддівської винагороди), починаючи з 19.03.2025р., з урахуванням раніше здійснених виплат.

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору (а.с.1-6).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а.с.19-2-).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.05.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними дії ГУ ПФ України в Рівненській обл. щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 50 % суддівської винагороди судді; зобов`язано ГУ ПФ України в Рівненській обл. зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, стаж роботи: на посаді судді 17 років 09 місяців 11 днів; стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 03 роки; половина строку навчання в юридичному навчальному закладі 01 рік 11 місяців; період проходження строкової військової служби 02 роки 01 місяць 26 днів; стаж роботи на посадах старшого помічника прокурора, помічника прокурора, прокурора, начальника відділу 18 років 06 місяців 25 днів; загальний стаж становить 43 роки 05 місяців 02 дні, здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 96 % заробітку (суддівської винагороди), починаючи з 19.03.2025р., з урахуванням раніше здійснених виплат; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Рівненській обл. витрати по сплаті судового збору у сумі 1211 грн. 20 коп. (а.с.43-49).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Рівненській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити у повному обсязі (а.с.50-54).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 19.03.2025р.; суддівський стаж позивача становить 17 років; щомісячне довічне грошове утримання позивачу призначено у розмірі 50 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Приписами ст.137 Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» встановлено вичерпний перелік посад, робота на яких зараховується до стажу роботи на посаді судді. Частиною 2 вказаної статті визначено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

При цьому цим переліком не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді наступних періодів: стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді 03 роки; половину строку навчання в юридичному навчальному закладі 01 рік та 11 місяців; проходження військової служби 02 роки 01 місяць 26 днів; роботу старшого помічника прокурора, помічника прокурора, прокурора, начальника відділу 18 років 06 місяців 26 днів.

Вказані періоди роботи зараховано до загального страхового стажу позивача, який становить 46 років.

Відтак, у ГУ ПФ України в Рівненській обл. відсутні законні підстави для зарахування періодів роботи, що не віднесені до суддівських посад, визначених ст.137 Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів».

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 є суддею у відставці та перебуває на обліку у відповідача ГУ ПФ України в Рівненській з 19.03.2025р. як одержувач щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

ГУ ПФ України в Рівненській обл. листом № 1700-0202-8/27318 від 15.04.2025р. повідомило позивача, зокрема, про те, що для визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці було враховано стаж роботи на посаді судді тривалістю 17 років 07 місяців 27 днів та стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 03 роки; відсотковий розмір суддівської винагороди судді, з якого здійснюється обчислення щомісячного довічного грошового утримання, визначено як 50 %; до стажу роботи на посаді судді зараховано період з 02.07.2007р. по 28.02.2025р. Інші періоди діяльності зараховані виключно до загального страхового стажу, що не впливає на розмір щомісячного довічного грошового утримання (а.с.14-15).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання спірне питання врегульовано положеннями Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів».

Законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів», було передбачено право судді на зарахування до стажу, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби, а також на посадах прокурорів і слідчих.

Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання в Харківському юридичному інституті імені Ф.Е.Дзержинського за денною формою, строку проходження строкової військової служби та роботи на посадах старшого помічника прокурора, помічника прокурора, прокурора, начальника відділу, є протиправним.

При цьому суд врахував, що Вища рада правосуддя в рішенні від 18.03.2025р. встановила, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає право на відставку, становить 43 роки 05 місяців 02 дні.

Отже, загальний стаж роботи позивача для обрахунку щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці, у розумінні Закону № 1402-VIII складає 43 роки 05 місяців 02 дні, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який не взято відповідачем до уваги при визначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Відтак, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідач щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 50 % суддівської винагороди судді та відповідно про задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, стаж роботи: на посаді судді 17 років 09 місяців 11 днів; стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 03 роки; половина строку навчання в юридичному навчальному закладі 01 рік 11 місяців; період проходження строкової військової служби 02 роки 01 місяць 26 днів; стаж роботи на посадах старшого помічника прокурора, помічника прокурора, прокурора, начальника відділу 18 років 06 місяців 25 днів; загальний стаж становить 43 роки 05 місяців 02 дні, при цьому зобов`язав здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 96 % заробітку (суддівської винагороди), починаючи з 19.03.2025р., з урахуванням раніше здійснених виплат.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Спірні у цій справі правовідносини виникли стосовно правомірності дій відповідача щодо обчислення довічного грошового утримання у відсотках та з врахуванням усього стажу роботи позивача на посаді судді, у тому числі, з включенням до такого стажу половини строку навчання в юридичному навчальному закладі, періодів перебування на посаді помічника прокурора, прокурора, начальника відділу та строкової служби в армії.

Отже, для правильного вирішення цього спору належало з`ясувати, чи підлягають застосуванню до спірних правовідносин норми ч.3 ст.142 Закону України № 1402-VІІІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» стосовно обчислення розміру спірного довічного грошового утримання у відсотках з включенням до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання та періодів перебування на посаді помічника прокурора та періоду служби в армії, які, на переконання позивача, повинні були бути враховані відповідачем.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України № 1402-VІІІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів».

За приписами ч.1 ст.142 цього Закону суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

При цьому, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (ч.2 ст.142 вказаного Закону).

Досліджуючи поняття щомісячне довічне грошове утримання судді, Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення № 18-рп/2011 від 14.12.2011р. вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний Суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

У Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.2013р. (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Крім цього, зазначений підхід до статусу судді у відставці та питання належного матеріального забезпечення суддів у відставці знайшов своє продовження у Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08.06.2016р., у абзаці 2 п.3 мотивувальної частини якого Суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.

Відповідно до ч.3 ст.142 Закону № 1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Частинами 4 та 5 ст.142 Закону № 1402-VIII передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч.3 ст.135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Разом з цим, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Так, пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01.01.2017р. отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI.

Відповідно до п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI.

Законом України № 193-ІХ від 16.10.2019р. «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 07.11.2019р., було виключено зазначені пункти 22, 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.

Відповідно до п.24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2020 року:

а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону № 2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Однак, рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2020 від 18.02.2020р. визнані такими, що не відповідають Конституції України, положення п.25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII зі змінами.

Так, у пунктах 16, 17 вказаного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 № 10-рп/2013).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци п`ятий, шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 №3-рп/2013).

Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесятип`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом № 1402-VIII.

Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

Також Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.

У зв`язку з викладеним, Конституційний Суд України рішенням від 18.02.2020р. у справі № 2-р/2020 визнав неконституційним п.25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 2-р/2020 від 18.02.2020р. Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що Конституційний Суд України визнав неконституційним весь п.25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, у тому числі й щодо можливості обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідно до положень Закону № 2453-VI.

Частиною третьою ст.142 Закону № 1402-VIII визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Наведена норма неконституційною не визнавалась.

За такого правового регулювання до відносин з визначення відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці при проведенні його перерахунку відповідно до ч.4 ст.142 Закону № 1402-VIII повинні застосовуватись виключно норми цього Закону.

Окрім цього, усі без винятку судді, незалежно від того, чи вийшли вони у відставку відповідно до Закону № 2453-VI, або вийшли чи вийдуть у відставку відповідно до Закону № 1402-VIII, мають однакові за змістом та обсягом, єдині конституційно-правовий статус і гарантії незалежності, рівні правові можливості, у тому числі, щодо реалізації ними права на відставку та отримання довічного грошового утримання у належному розмірі, зокрема, із збільшенням розміру щомісячного довічного грошового утримання на два відсотки за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, як це встановлено ч.3 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Вказана позиція узгоджується й з висновками Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», викладеними у постанові від 08.11.2021р. у справі № 580/492/21, правовідносини у якій є аналогічними до тих, які виникли у справі, яка розглядається.

До стажу ж роботи на посаді судді, у розумінні приписів ст.137 Закону України № 1402-VІІІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів», зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Також до стажу роботи на посаді судді зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

При цьому, відповідно до абз.4 п.34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VІІІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів», призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

За правилами ч.1 ст.120 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» було передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з вимогами ст.135 цього Закону до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Водночас, відповідно до п.11 Перехідних положень Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній до 28.03.2015р., судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» зазначені правовідносини регулювались Законом України № 2862-ХІІ від 15.12.1992р. «Про статус суддів», який діяв станом на час звільнення позивача з посади судді.

Відповідно до ч.1 ст.43 зазначеного Закону кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Окрім цього, апеляційний суд враховує, що Верховний Суд у постановах від 19.06.2018р. у справі № 243/4458/17, від 13.11.2019р. у справі № 521/2593/17, від 05.12.2019р. у справі № 592/2737/17, від 13.02.2020р. у справі № 592/5433/17, від 24.03.2020р. у справі № 559/512/17 та від 29.04.2020р. у справі 426/12415/16-а, дійшов наступного висновку:

" невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та роботи на посаді слідчого і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним».

Також, згідно з ст.1 Указу Президента України № 584/95 від 10.07.1995р. «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів», було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби. Невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, цих періодів і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Зазначена правова позиція неодноразова застосовувалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 09.11.2018р. справі № 243/4794/17, від 11.12.2018р. у справі № 522/5168/17 та від 30.01.2020р. у справі № 592/3694/17 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від вказаної позиції.

Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, календарного періоду проходження строкової військової служби, є неправомірним.

Водночас, відповідно до роз`яснення поняття «прокурор», яке міститься в ст.56 Закону України № 1789-XIІ «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час роботи позивача в органах прокуратури) під поняттям «прокурор» у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 461, частині першій статті 47, статтях 48, 49, 50, 501, частині п`ятій статті 52 і статті 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, Вища рада правосуддя в рішенні від 18.03.2025р. зазначила, що за результатами вивчення доданих до заяви документів щодо визначення відповідного стажу для звільнення судді ОСОБА_1 у відставку, а саме: про призначення, обрання на посаду судді, копій трудової книжки, послужного списку, диплома, військового квитка, встановлено, що до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає йому право на відставку, підлягають зарахуванню:

стаж роботи на посаді судді 17 років 09 місяців 11 днів;

стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 03 роки;

половина строку навчання в юридичному навчальному закладі 01 рік 11 місяців;

період проходження строкової військової служби 02 роки 01 місяць 26 днів;

стаж роботи на посадах старшого помічника прокурора, помічника прокурора, прокурора, начальника відділу - 18 років 06 місяців 25 днів.

Загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає право на відставку, становить 43 роки 05 місяців 02 дні (а.с.7-11).

Отже, при вирішенні цього спору апеляційним судом беруться до уваги періоди та їх календарне обчислення, які зазначені саме в рішенні Вищої ради правосуддя від 18.03.2025.

Таким чином, загальний стаж роботи позивача для обрахунку щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці, у розумінні Закону № 1402-VIII складає 43 роки 5 місяців 2 дні, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який не взято відповідачем до уваги при визначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання в Харківському юридичному інституті імені Ф.Е.Дзержинського за денною формою, строку проходження строкової військової служби та роботи на посадах старшого помічника прокурора, помічника прокурора, прокурора, начальника відділу і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є протиправним.

Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 01.11.2018р. (справа № 9901/548/18, провадження № 11-829заі18), від 03.04.2019р. (справа № 461/2128/17, провадження № К/9901/23105/18), від 20.12.2018р. (справа № 482/2128/17, провадження № К/9901/23659/18), від 20.11.2018р. (справа № 686/23450/16-а, провадження № К/9901/23221/18), від 19.06.2018р. (справа № 243/4458/17, провадження № К/9901/15568/18).

Враховуючи те, що стаж ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового отримання судді у відставці, із врахуванням спірних періодів становить 43 роки 05 місяців 02 дні (повних 43 років), у відповідності до положень ч.3 ст.142 Закону № 1402-VIII, позивач має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 96 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50 відсотків + 02 відсотки х 23 роки = 96 відсотків).

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» (Рішення від 02.11.2004р., п.53) ЄСПЛ зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У Рішенні від 20.11.2011р. у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п.70).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р.). Зокрема, у п.23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволено у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України в Рівненській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.05.2025р. в адміністративній справі № 460/7108/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного судового рішення: 20.01.2026р.