Справа № 520/27862/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

21 січня 2026 року справа № 520/27862/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради (майдан Павлівський, буд. 4,м. Харків,61003, ) , Департаменту реєстрації Харківської міської ради (майдан Павлівський, буд. 4,м. Харків,61003, ) третя особа: Основ`янсько-Слобідський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (майдан Захисників України, буд. 7/8,м. Харків,Харківський р-н, Харківська обл.,61001, ) , третя особа: Комунальне підприємство Харківської міської ради "Харківспецбуд" (просп. Аерокосмічний, буд. 117,м. Харків,Харківський р-н, Харківська обл.,61140, ) про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради Про відмову у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання від 23.04.2025 року відносно ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради зняти з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 колишню дружину ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач є наймачем житлового приміщення кімнати АДРЕСА_3 . В квітні 2025 року позивач звернувся до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради з заявою про зняття з реєстрації у зазначеній кімнаті його колишньої дружини ОСОБА_2 . Оскаржуваним рішенням від 23.04.2025р. позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації, як він вважає, протиправно.

Ухвалою суду від 10.11.2025р. відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін.

Відповідач 1 позов не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 18.12.2025р. до участі у справі залучено другого відповідача - Департамент реєстрації Харківської міської ради, який позов також не визнав та просив в його задоволенні відмовити. При цьому посилався на те, що позивач не є власником житла, а його наймачем, отже за його заявою неможливо зняти іншу особу із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування).

Позивач надав до суду відповіді на відзиви обох відповідачів ідентичного змісту, згідно яких наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також додаткові пояснення. При цьому позивач зазначав, що фактично його колишня дружина ОСОБА_2 виїхала з кімнати у невідомому напрямку та в кімнаті не проживає, долею житла не цікавиться більше року, комунальні платежі не сплачує. Також позивач не заперечував, що згадана вище кімната у гуртожитку не приватизована, а він не є її власником, проте є наймачем.

Третя особа, повідомлена про можливість надати до свої пояснення щодо позовної заяви або відзиву, цією можливістю не скористалась.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 23.04.2025 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради надійшла заява ОСОБА_1 , як власника житла, про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зазначено, що кімната № 206 за вказаною адресою належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с. 11).

До заяви було додано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про визнання наймачами житлової площі мешканців гуртожитків, які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Харкова» від 23.12.2015 № 806, відповідно до п. 2.1 якого, визнано ОСОБА_1 наймачем однієї кімнати АДРЕСА_3 зі складом сім`ї 1 особа.

Також судом вбачається за наслідком розгляду поданої позивачем заяви прийнято рішення про відмову у знятті із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , що оформлено довідкою 11- від 23.04.2025р. При цьому відмова мотивована поданням позивачем заяви всупереч пункту 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та, зокрема, зазначення у поданій заяві недостовірних відомостей, а саме зазначення про те, що позивач є власником житла, хоча він є її наймачем.

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При здійсненні своїх повноважень в сфері реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб Департамент реєстрації Харківської міської ради керується Конституцією України, Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон), Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (далі Порядок), іншими нормативно-правовими актами.

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні врегульовано Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який набрав чинності 01.12.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Відповідно до п. 61 Порядку № 265 у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає:

1) документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення);

2) документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/ зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

У разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла більше однієї особи до органу реєстрації подаються заява та документ або відомості, що підтверджують сплату адміністративного збору, окремо щодо кожної особи.

Абзацом 1, 2 п. 69 Порядку № 265 встановлено, що посадова особа органу реєстрації або адміністратор центру надання адміністративних послуг перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), про що зазначена посадова особа робить відповідний запис у заяві. Посадова особа органу реєстрації у день звернення особи, її законного представника (представника) або в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту: приймає рішення про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання або про відмову у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи.

Така заява може бути подана лише повнолітньою особою або законним представником малолітньої дитини.

Відповідно до ч. 13 ст. 18 Закону, орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якщо, зокрема відомості реєстру територіальної громади не відповідають відомостям у поданих особою документах або відомостях.

Пунктом 87 Порядку № 265 встановлено, що орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли, зокрема, у поданих особою документах або відомостях містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними (крім випадку, передбаченого пунктом 53 цього Порядку), або строк дії паспортного документа іноземця чи особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, закінчився.

В цій справі судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з питання зняття з реєстрації своєї колишньої дружини як власник житла, що підтверджується наявною копією його заяви від 23.04.2025р., хоча ним не заперечується те, що насправді він не є власником житла, а є його наймачем.

З врахуванням наведеного, органом реєстрації з правомірним посиланням на ст. 18 Закону та п. 87 Порядку № 265 було прийнято рішення про відмову у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , у зв`язку із тим, що заявник - ОСОБА_1 подав документи, що містять недостовірні відомості, саме: відповідно до доданого рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.12.2015 № 806 ОСОБА_1 визнано наймачем кімнати № 206 за адресою: АДРЕСА_4 , тобто він є не власником житла, а його наймачем.

Суд також констатує, що звертаючись до суду в цій справі, позивач ОСОБА_1 помилково наводив в обгрунтування своїх позовних вимог доводи про відсутність проживання ОСОБА_2 у спірній кімнаті у гуртожитку, незацікавленість у майні, не сплату комунальних платежів, тощо. Таким доводам може бути надано оцінку при розгляді справи про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проте до підсудності адміністративного суду такі справи не віднесено. Отже, зазначені доводи суд в межах цієї справи не оцінює як такі, що не стосуються суті справи. Таким чином, суд не надає і оцінку доказам, що надані в обгрунтування цих доводів.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Беручи до уваги викладене, зважаючи на те, що відповідачами в повній мірі доведено законність та обгрунтованість ухваленого рішення, суд доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку. Інші доводи висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров