Справа № 300/2237/25
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2026 р. справа № 300/2237/25

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Микитин Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання протиправною відмову комісії до ІНФОРМАЦІЯ_1 викладену у повідомленні №13/22 від 06.09.2024 та № 17/6 від 04.10.2024, зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 як військовозобов`язаний, що перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , тричі звертався із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Вважає, що відповідач двічі безпідставно відмовив йому у наданні відстрочки від призову на військову службу, а третю заяву, всупереч вимогам закону, не розглянув у встановлений строк. Так, на переконання ОСОБА_2 , з огляду на те, що його дружина також є військовозобов`язаною, позивач має право на отримання відстрочки від призову на військову службу, у зв`язку із наявністю тещі особи з інвалідністю ІІ групи, оскільки з двох військовозобов`язаних осіб ОСОБА_2 та його дружини особа з інвалідністю обрала для здійснення догляду позивача, тоді як інші особи, які не є військовозобов`язаними та могли б здійснювати такий догляд, відсутні. З наведених підстав, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.04.2025 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам, визначеним статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліку.

21.04.2025 позивачем зазначений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недолік усунуто та подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, в якій містяться відомості про порядок і строк подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву. Щодо заявлених позовних вимог заперечив та просив суд в задоволенні позову відмовити. Вказав, що за отриманням відстрочки позивач звертався тричі. За результатами розгляду першої заяви протоколом від 06.09.2024 за №13 ОСОБА_3 відмовлено у наданні відстрочки з огляду на наявність дочки, яка може здійснювати догляд. За результатами розгляду другої заяви протоколом від 04.10.2024 за №17 позивачу також відмовлено у наданні відстрочки, у зв`язку із ненаданням підтверджуючих документів про відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю І чи ІІ групи. Також вказав, що разом із третьою заявою ОСОБА_1 не надав нових документів, які б підтверджували його право на отримання відстрочки від призову на військову службу, у зв`язку із чим відповідач листом від 26.11.2024 за №2613 повідомив про відмову у наданні відстрочки. Зауважує, що позивачем порушено порядок подання документів для отримання відстрочки від призову на військову службу, зокрема копії документів засвідчено неналежним чином, на заяві про відстрочку не проставлена відмітка про відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати особу з інвалідністю. Також звертає увагу суду, що віднесення дружини позивача до військовозобов`язаних ніяк не впливає на вибір особи з інвалідністю, оскільки у дружини не виникає обов`язку проходження військової служби по мобілізації, призвати її на військову службу без добровільної згоди неможливо. Відтак, вимоги позивача заявлені у позовній заяві є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

26.05.2025 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 наполягає на задоволенні позовних вимог. Вказує, що відмітка про відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати особу з інвалідністю, була відсутня лише на третій заяві. При цьому, позивач стверджує, що не отримував від відповідача повідомлення про результати розгляду третьої заяви, а наданий Другим відділом разом із відзивом лист не відповідає вимогам, встановленим Постановою №560. Зазначає, що доводи відповідача про неналежне засвідчення копій поданих документів не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, є надмірно формалізованими та не можуть бути розцінені як правомірна підстава для відмови у наданні відстрочки. Вважає помилковим здійснене відповідачем тлумачення мобілізаційного законодавства щодо статусу військовозобов`язаного залежно від статі. Наполягає на тому, що особа з інвалідністю реалізувала своє волевиявлення, шляхом обрання для здійснення догляду позивача, а у Другого відділу відсутні повноваження щодо перегляду такого вибору.

У подальшому до суду також надійшли заперечення від відповідача, у яких представник Другого відділу наголошує на тому, що позивач не пояснив документально неможливість своєї дружини здійснювати догляд за матір`ю, а посилання ОСОБА_2 на наявність у дружини статусу військовозобов`язаної є помилковим ототожненням правового статусу військовозобов`язаного чоловіка, який підлягає обов`язковій мобілізації, та військовозобов`язаної жінки, яка може бути мобілізованою тільки за її бажанням. Просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши адміністративний позов, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення, пояснення, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 05.08.2024, засобами поштового зв`язку, звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відповідно до повідомлення від 06.09.2024 за №13/22, позивача було сповіщено про те, що комісією другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 протоколом від 06.09.2024 №13 ухвалено рішення про відмову у наданні відстрочки. Крім того, на повідомленні від 06.09.2024 №13/22 також зазначено причини відмови: наявні особи, які можуть здійснювати догляд, а саме дочка - ОСОБА_4 .

Також сторонами не заперечується, а матеріалами справи підтверджується, що 02.10.2024 позивач вдруге звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Згідно із повідомленням від 04.10.2024 за №17/6, позивачу протоколом комісії від 04.10.2024 №17 відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Причина відмови: не надано підтверджуючих документів про відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та які відповідно до закону зобов`язані утримувати одного зі своїх батьків з інвалідністю І чи ІІ групи.

Як слідує зі змісту квитанції поштового відправлення та опису вкладення цінного листа, 14.11.2024 ОСОБА_1 втретє звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Листом від 23.11.2024 за №2613 відповідач повідомив, що позивачем не подані підтверджуючі документи щодо відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати своїх батьків з інвалідністю І чи ІІ групи, крім того не подано документи щодо неможливості ОСОБА_4 здійснювати догляд за своєю матір`ю ОСОБА_5 .

Вважаючи протиправними відмови ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлені відповідними протоколами №13/22 від 06.09.2024 та № 17/6 від 04.10.2024 в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, ОСОБА_1 звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права на отримання відповідної відстрочки.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно із вимогами пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон № 2232-ХІІ).

Згідно з частинами 1, 2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє дотепер.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі Закон № 3543-XII).

При цьому, підстави відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації передбачені статтею 23 Закону № 3543-XII.

Зокрема, згідно із пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок № 560), яким, серед іншого, врегульовано процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.

Додатком 5 Порядку № 560 передбачено перелік документів, що підтверджують право на відстрочку.

Так, у випадку подання заяви про відстрочку на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII документами, що підтверджують право на відстрочку, зокрема, є:

- для батьків військовозобов`язаного з числа осіб з інвалідністю I чи II групи або батьків дружини (чоловіка) військовозобов`язаного з числа осіб з інвалідністю I чи II групи - один із таких документів, що підтверджує інвалідність: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійне посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики; заява за формою згідно з додатком 15 (у разі потреби) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові (за наявності) особи, яку вона обирає для здійснення свого утримання;

- для військовозобов`язаного, який має одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про народження);

- для військовозобов`язаного, який має одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про народження дружини (чоловіка) та свідоцтво про шлюб);

- для військовозобов`язаного, який має одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, - один із таких документів, що підтверджує неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, або документ, що підтверджує перебування під арештом (крім домашнього арешту), або відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі

Таким чином, положення Постанови № 560 уточнюють, які документи мають бути подані військовозобов`язаним для реалізації права на відстрочку від призову під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII.

ОСОБА_1 обґрунтовує своє право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації саме на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, посилаючись на те, що його теща ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується відповідними документами, та з двох військовозобов`язаних осіб позивача та його дружини, обрала саме ОСОБА_2 для здійснення свого утримання.

Надаючи оцінку наявності у позивача права на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №822700 від 28.03.2024, ОСОБА_5 встановлено ІІ групу інвалідності довічно, причина інвалідності: загальне захворювання.

Крім того, ОСОБА_5 має доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06.09.1975.

У подальшому ОСОБА_6 змінила прізвище на " ОСОБА_7 ", у зв`язку із укладенням шлюбу з ОСОБА_8 , що встановлено судом із копії свідоцтва про одруження серії від 05.03.2003.

Оцінюючи доводи позивача, суд звертає увагу на те, що за змістом положень пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII умовами для реалізації права на відстрочку є:

по-перше, наявність одного із батьків з інвалідністю I чи II групи або ж одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

по-друге, відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати вищезазначених осіб з інвалідністю;

а у разі наявності декількох військовозобов`язаних осіб здійснення особою з інвалідністю вибору лише однієї з таких осіб для здійснення її утримання, що має бути підтверджено відповідною заявою цієї особи.

Тобто, лише сукупність наведених обов`язкових обставин (фактів) надають законні підстави для отримання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, на переконання відповідача, позивачем не доведено відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та які відповідно до закону зобов`язані утримувати одного зі своїх батьків з інвалідністю І чи ІІ групи.

Відповідно до частини 1 статті 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Крім того, згідно із частиною 1 статтею 76 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 76 Сімейного кодексу України встановлено, що право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Аналіз положень пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII та статей 76 і 202 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку, що під "іншими особами, які відповідно до закону зобов`язані утримувати" у пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII слід розуміти доньку, сина, дружину, чоловіка.

Оцінюючи оскаржувані відмови, суд зазначає, що відповідно до пункту 59, 60 Порядку № 560, відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

У даному випадку суд зауважує, що ані Законом № 3543-XII, ані Порядком № 560 не передбачено перелік документів, які має подати особа, яка має намір реалізувати своє право на отримання відстрочки, для підтвердження відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та які зобов`язані за законом утримувати особу з інвалідністю І та ІІ групи.

Разом із тим, відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності таких осіб. Аналіз Порядку №560 вказує на те, що заяви з доданими до них документами військовозобов`язаних про надання відстрочки, перед прийняттям рішення, підлягають попередньому вивченню та оцінці комісією, а у випадку надання відстрочки з підстав, передбачених пунктом 13 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, перевірці підлягають, зокрема, родинні зв`язки військовозобов`язаного та особи, яку відповідно до законодавства зобов`язаний утримувати військовозобов`язаний, на наявність інших осіб, які є невійськовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати особу з інвалідністю, з використанням відомостей відповідних державних реєстрів.

Суд наголошує, що у разі виникнення сумнівів у достовірності наданих заявником документів, які підтверджують право на відстрочку від призову, відповідач має право самостійно звертатися із запитами до відповідних органів державної влади. Мета таких запитів - перевірка або спростування права позивача на відстрочку.

Водночас, матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що відповідачем здійснювалися запити або проводилися дії, спрямовані на встановлення наявності чи відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до вимог закону зобов`язані утримувати тещу позивача. За відсутності результатів такої перевірки відповідач не надав суду належних і допустимих доказів подання позивачем недостовірної інформації, а також доказів існування інших осіб, на яких може бути покладено обов`язок утримання зазначеної особи.

При цьому, матеріали справи свідчать про наявність декількох осіб, які мають однаковий правовий статус військовозобов`язаних та потенційно можуть здійснювати утримання особи з інвалідністю позивача та його дружини ОСОБА_4 , яка з 12.08.1998 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у Другому відділі, має військове звання "рядова" та військово-облікову спеціальність 879249А, що підтверджується копією військово-облікового документа від 09.07.2024 №1.

З цього приводу, суд зауважує, що положеннями пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII чітко передбачено, що у разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

Отже, за наявності у особи з інвалідністю військовозобов`язаних доньки, сина або їхнього чоловіка чи дружини, саме ця особа має право самостійно визначити, хто з них здійснюватиме догляд.

При цьому відповідач не заперечує, що до заяв, за результатами розгляду яких позивачу були направлені повідомлення від 06.09.2024 № 13/22 та від 04.10.2024 № 17/6, ОСОБА_1 було долучено заяву ОСОБА_5 , в якій остання повідомила про обрання позивача з числа військовозобов`язаних членів сім`ї першого ступеня споріднення для здійснення її утримання. Водночас відповідачем не надано жодних доказів відкликання зазначеної заяви або зміни волевиявлення ОСОБА_5 .

Щодо твердження відповідача про неможливість примусової мобілізації ОСОБА_4 , а тому нерозповсюдження на неї умов пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, то судом зазначається наступне.

Зі змісту вказаної норми слідує, що право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації надається військовозобов`язаним, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Використання законодавцем у тексті норми формулювання "дружини (чоловіка)" свідчить про свідоме та недвозначне поширення її дії як на чоловіків, так і на жінок - військовозобов`язаних осіб. У разі якщо б законодавець мав на меті виключити можливість застосування цієї підстави для отримання відстрочки до військовозобов`язаних жінок, він не передбачав би у нормі прямої вказівки на "чоловіка" як суб`єкта через родинні зв`язки з яким може виникати право на відстрочку.

Вирішальним у даному випадку є наявність у особи статусу військовозобов`язаної та відповідних родинних зв`язків з особою з інвалідністю, а не фактична можливість чи неможливість її призову на військову службу.

Суд вважає також за необхідне зазначити, що організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначені в Законі України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.09.2012 за №5207-VI (надалі по тексту також Закон №5207-VI).

Положеннями частини першої статті 1 Закону №5207-VI визначено, що дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Крім того, згідно з наведеною вище дефініцією поняття "дискримінація", остання має місце лише тоді, коли порушення прав відбувається за наявності у особи певних ознак. Таке тлумачення у повній мірі відповідає положенням частини першої статті 24 Конституції України.

Відповідно до Закону №5207-VI дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях, а також в однаковий спосіб до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Закон №5207-VI встановлює такий перелік ознак, за якими заборонена дискримінація: раса, колір шкіри, політичні переконання, релігійні та інші переконання, стать, вік, інвалідність, етнічне походження, соціальне походження, громадянство, сімейний стан, майновий стан, місце проживання, мова або інші ознаки.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону №5207-VI особи, винні в порушенні вимог законодавства про запобігання та протидію дискримінації, несуть цивільну, адміністративну та кримінальну відповідальність

Надаючи оцінку аргументам Другого відділу щодо неподання позивачем документів про неможливість ОСОБА_4 здійснювати догляд за своєю матір`ю ОСОБА_5 , суд зазначає наступне.

Так, виключеннями для доньки, сина, дружини, чоловіка, за визначених у пункті 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, умов, за яких вони не зобов`язані утримувати батьків з інвалідністю, є чотири випадки, коли кожен з них: є сам особою з інвалідністю; потребує постійного догляду; перебуває під арештом (крім домашнього); відбуває покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.

При цьому, вказані умови поширюються лише на осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати особу з інвалідністю.

Як уже встановлено, ОСОБА_4 є військовозобов`язаною особою, а тому єдиною обов`язковою умовою для реалізації права на відстрочку у випадку наявності декількох військовозобов`язаних осіб є заява особи з інвалідністю щодо вибору конкретної особи, яка здійснюватиме догляд та утримання.

Факт дотримання цієї умови, а саме подання такої заяви ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_2 , не заперечується відповідачем і підтверджується матеріалами справи. З огляду на викладене вище, суд вважає безпідставною вимогу відповідача у наданні документів, що підтверджують неможливість дружини позивача утримувати матір.

Щодо доводів відповідача про неналежне посвідчення копій документів, то така вимога висловлюється відповідачем лише відносно третьої заяви про відстрочку, яка не є предметом даного спору.

При цьому, з опису поштового відправлення від 05.08.2024 слідує, що відповідачу також було надано нотаріально засвідчені копії документів.

Принагідно суд зазначає, що підставою для винесення рішення про відмову у наданні відстрочки є лише відсутність підстав для її надання, визначених статтею 23 Закону № 3543-XII, і серед яких така підстава, як надання копій документів, не засвідчених належним чином, відсутня.

Також у відзиві та запереченнях представник Другого відділу зазначає, що на заяві позивача від 11.11.2024 відсутня відмітка про відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати особу з інвалідністю. Водночас суд звертає увагу на те, що зазначена заява разом із доданими до неї документами не є предметом розгляду у даній справі. Крім того, відповідачем не подано жодних доказів того, що на інших заявах, поданих позивачем, така відмітка була відсутня.

Крім того, до матеріалів справи додано копію заяви позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації від 02.10.2024, яка містить відповідну відмітку, що свідчить про дотримання вимог до оформлення заяви.

Більше того, як уже зазначалося вище, відповідачем не доведено наявність інших невійськовозобов`язаних осіб, які могли б здійснювати утримання особи з інвалідністю, що робить претензії щодо формальної відсутності відмітки необґрунтованими.

Враховуючи зазначене, суд наголошує, що відмова у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації повинна бути пропорційною та не створювати необґрунтованих перешкод для реалізації права особи на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Окремо суд також вважає за необхідне звернути увагу на наданий разом із заявою про надання відстрочки акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 30.04.2024 №133.

Так, пункт 61 Порядку №560 у редакції, чинній до 21.08.2024, передбачав, що військовозобов`язані, які здійснюють догляд (постійний догляд) за особами, зазначеними у пунктах 9, 13, 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII, та які не мають права на призначення компенсації (допомоги, надбавки) на догляд за ними, для розгляду питання надання їм відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації звертаються до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу за місцем свого перебування на військовому обліку із заявою у паперовій або електронній формі, зокрема, у разі технічної реалізації засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста, до якої додається письмова заява особи, яка потребує догляду чи постійного догляду, довільної форми із зазначенням реєстраційного номера облікової картки платника податків, про підтвердження відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані її утримувати (чоловік/дружина, працездатні діти), чи інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд.

Далі норми цього пункту передбачали, що для встановлення факту здійснення догляду (постійного догляду) військовозобов`язаний, який здійснює догляд (постійний догляд), звертається із заявою на ім`я керівника виконавчого органу сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад за адресою місця проживання або адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання. За результатами роботи комісія із встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) з урахуванням наданих районним (міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки або його відділом матеріалів складає акт про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) (додаток 8). Зазначений акт є одним із документів, які надаються військовозобов`язаним до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Проте редакція пункту 61 Положення №560 з 21.08.2024 (з урахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів від 16.08.2024), вже стосується лише військовозобов`язаних, які здійснюють постійний догляд за особами, зазначеними у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII.

Тобто для осіб, які претендують на відстрочку відповідно до пункту 13 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, з 21.08.2024 виключено необхідність подання акту про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) (додаток 8), бо фактично таким військовозобов`язаним право на відстрочку пов`язується з наявністю інших умов (відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати).

Так, сторонами не заперечується, що первинно за отриманням відстрочки позивач звернувся до відповідача засобами поштового зв`язку 05.08.2024, у зв`язку із чим із урахуванням чинних на той момент вимог пункту 61 Порядку №560 мав подати акт про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) за формою, яка передбачена додатком 8 Порядку №560.

При цьому, наданий позивачем акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 30.04.2024 №133 не відповідає вимогам Порядку №560, однак на момент розгляду документів позивача 06.09.2024 вимога щодо подання акту про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) скасована відповідно до чинної редакції пункту 61 Порядку №560. При цьому, сам відповідач не визначає неналежно оформлений акт як підставу для відмови у наданні відстрочки.

Отже, суд зауважує, що наявність такого акту, який не відповідав попереднім формальним вимогам, не може спростовувати право позивача на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки фактична можливість реалізації права пов`язана з наявністю інших умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, а саме відсутністю інших невійськовозобов`язаних осіб, які можуть здійснювати утримання особи з інвалідністю.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

В силу вимог частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Водночас, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 9 КАС України).

У разі задоволення позову суд, застосовуючи припису пункту 10 частина 2 статті 245 КАС України, може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 КАС України).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, зважаючи на встановлення у справі не виконання відповідачем при розгляді заяви позивача власних повноважень в належному і повному обсязі, суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде:

- визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлену протоколами №13/22 від 06.09.2024 та №17/6 від 04.10.2024, про відмову у наданні ОСОБА_3 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-XII;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяви ОСОБА_2 від 05.08.2024 та від 02.10.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-XII, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Інші доводи учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення.

Розподіляючи між сторонами судові витрати суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру в розмірі 1 211,20 гривень, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки АТ КБ "ПриватБанк" №0.0..1 від 27.03.2025.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли з вини ІНФОРМАЦІЯ_1 , то з останнього підлягають стягненню за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 605,60 гривень.

Сторонами не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлену протоколами №13/22 від 06.09.2024 та №17/6 від 04.10.2024, про відмову у наданні ОСОБА_3 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-XII.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяви ОСОБА_2 від 05.08.2024 та від 02.10.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-XII, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 605,60 гривень (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), АДРЕСА_1 ;

відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_2 ), АДРЕСА_2 .

Суддя Микитин Н.М.