Справа № 127/434/26
Суддя: Дернова В. В.
Дата ухвалення: 2026-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 127/434/26
Провадження № 2-а/127/6/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2026 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Дернової В.В.,

секретаря судових засідань Бабкіної К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до відповідача Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення та просив визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області від 25.11.2025 року про примусове видворення громадянина Латвії ОСОБА_1 , мотивуючи позовні вимоги порушенням права на добровільний виїзд та принципу пропорційності, порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини (право на повагу до сімейного життя), порушенням ст. 13 Конвенції про захист прав людини (право на ефективний засіб юридичного захисту), недостовірність даних у рішенні (юридична дефектність), стверджуючи, що в нього є сім`я на території України та він є волонтером.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026 року було прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Стороженко М.М. позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача - Управління ДМС України у Вінницькій області Скляр О.В. у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві від 14.01.2026 року.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Судом установлено такі фактичні обставини справи на підставі поданих доказів та відповідні їм правовідносини (правове регулювання).

Позивач ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) є громадянином Латвії, тобто іноземним громадянином.

Позивач ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) перебував у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 , однак шлюб було розірвано заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2019 року у справі № 127/26805/19. Повторний шлюб не укладався, факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу судовим рішенням не встановлювався.

Від шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) мають неповнолітню дитину дочку ОСОБА_6 , яка є громадянкою України, що підтверджується повторним Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 31.10.2022 року.

ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) 26.12.2019 року отримав дозвіл на імміграцію в Україну згідно з п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (як батько громадянки України), однак у визначений термін не скористався своїм правом на постійне проживання в Україні та не був документований посвідкою на постійне проживання (дозвіл на імміграцію в Україну від 26.12.2019 року втратив чинність).

Під час наступного перебування в Україні на законних підставах громадянин Латвії ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) 01.09.2022 року вдруге звернувся до УДМС у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну як батька громадянки України згідно з п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»; строк перебування в Україні громадянину Латвії ОСОБА_7 ( ОСОБА_2 ) був продовжений на час передбачених перевірок за його заявою; за результатами здійснених перевірок 31.08.2023 року УДМС у Вінницькій області було прийнято рішення № 0042 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвії ОСОБА_7 ( ОСОБА_2 ) на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», п. 16 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, у зв`язку з поданням свідомо неправдивих відомостей.

ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) не погодився з рішенням УДМС у Вінницькій області від 31.08.2023 року № 0042 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну та оскаржив його у судовому порядку. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.05.2024 року у справі № 120/19630/23 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_8 ) до УДМС у Вінницькій області про визнання протиправним, скасування рішення № 0042 від 31.08.2023 року та зобов`язання вчинити дії (вказане рішення набрало законної сили 25.06.2024 року).

УДМС у Вінницькій області 11.07.2024 року було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну терміном на 3 роки громадянину Латвії ОСОБА_7 ( ОСОБА_2 ) на підставі подання головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Наталії Березової та обґрунтованого звернення заступника начальника управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Василя Самарухи, відповідно до вимог абзаців другого, третього та сьомого частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яке ОСОБА_9 ( ОСОБА_8 ) не оскаржувалося та станом як на 25.11.2025 року, так і на час розгляду справи судом є чинним.

Громадянин Латвії Роледерс Александрс ( ОСОБА_2 ) перетнув державний кордон України у напрямку «в`їзд» 23.06.2025 року у пункті пропуску «Рава Руська». В`їзд в Україну громадянину Латвії ОСОБА_7 ( ОСОБА_2 ) був дозволений головою Державної прикордонної служби України з метою здійснення волонтерської діяльності, а саме для передачі гуманітарної допомоги у вигляді транспортного засобу для потреб Збройних Сил України.

УДМС у Вінницькій області 25.11.2025 року було прийнято рішення про примусове видворення з території України громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З рішенням про примусове видворення з території України громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) було ознайомлено 09.12.2025 року.

Крім того, 09.12.2025 року громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) УДМС у Вінницькій області було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, затримано до трьох діб згідно з ч. 2 статті 263 КУпАП, а 10.12.2025 року громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) було видворено з території України; також 26.11.2025 року УДМС у Вінницькій області було прийнято рішення про заборону громадянину Латвії Роледерсу Александрсу ( ОСОБА_2 ) в`їзду в Україну строком на вісім років, враховуючи попередній строк заборони, однак вказані рішення та дії позивачем не оскаржуються, а тому судом не оцінюються.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, перебування в Україні визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також міжнародними договорами.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України передбачені ст. 288 КАС України.

Питання примусового видворення з території України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція), Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 (далі Порядок).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Ч. 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до Угоди про безвізовий режим України з Європейським Союзом від 17 травня 2017 року, громадяни Республіки Латвії, яка є членом Шенгенської зони, можуть відвідувати Україну з діловою чи туристичною метою або в сімейних справах на термін до 90 днів протягом 180-денного періоду протягом року.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства, яким за наявності підстав гуманітарного характеру для забезпечення захисту національних інтересів або у зв`язку з виконанням міжнародних зобов`язань Головою Держприкордонслужби або особою, яка виконує його обов`язки, надано дозвіл на перетинання державного кордону, не може перевищувати строки, встановлені пунктом 2 цього Порядку, тобто не більш як 90 днів протягом 180 днів.

Відповідно до пункту 6 Порядку продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну.

В пункті 8 Порядку зазначено, що заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше, ніж за десять та не пізніше, ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

Громадянин Латвії ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) перетнув державний кордон України у напрямку «в`їзд» 23.06.2025 року у пункті пропуску «Рава Руська». В`їзд в Україну громадянину Латвії ОСОБА_7 ( ОСОБА_2 ) був дозволений головою Державної прикордонної служби України з метою здійснення волонтерської діяльності, а саме для передачі гуманітарної допомоги у вигляді транспортного засобу для потреб Збройних Сил України.

Після закінчення строку перебування в Україні визначеного пунктом 2 Порядку, тобто не більш як 90 днів протягом 180 днів, як для іноземця якому Головою Держприкордонслужби було надано дозвіл на перетинання державного кордону, громадянин Латвії ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) самостійно не покинув територію України та ухилявся від виїзду, мотивуючи це тим, що в нього є сім`я на території України та він є волонтером.

Станом на 25.11.2025 року (дата прийняття рішення про примусове видворення з території України), громадянин Латвії ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) перебував в Україні з дня в`їзду 156 днів, замість дозволених 90 днів протягом 180 днів, тобто перевищив строк перебування на 66 днів.

При цьому, громадянином Латвії ОСОБА_9 ( ОСОБА_2 ) не було дотримано умов (вимог) чинного законодавства щодо звернення до ДМС, територіальних органів чи підрозділів ДМС стосовно продовження строку перебування та/або оформлення документів на право проживання в Україні (мали місце усні звернення, що не заперечувалося стороною відповідача у судовому засіданні, однак без дотримання термінів та умов, передбачених Порядком, у тому числі, були відсутні підстави для скасування рішення від 11.07.2024 року про заборону в`їзду в Україну терміном на 3 роки, наявність якого є законодавчою перешкодою для продовження строку перебування та/або оформлення документів на право проживання в Україні).

Оцінюючи надані представником позивача у судовому засіданні копії постанов про закінчення виконавчих проваджень на підтвердження сплати усіх штрафів, що було підставою для скасування рішення від 11.07.2024 року про заборону в`їзду в Україну терміном на 3 роки, суд зауважує, що, принаймні, виконавче провадження ВП № 78964955 щодо сплати штрафу у розмірі 680 грн. на підставі постанови УПП у Вінницькій області № ЕНА 5224725 від 15.07.2025 року було закінчено 15.12.2025 року та виконавче провадження ВП № 74453269 щодо сплати штрафу у розмірі 850 грн. на підставі постанови УПП у Вінницькій області № ЕНА 1341172 від 30.01.2024 року було закінчено 15.12.2025 року, тобто після 25.11.2025 року.

Таким чином, громадянин Латвії ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) станом на 25.11.2025 року (дата прийняття рішення про примусове видворення з території України) перебував на території України без законних на те підстав.

Щодо Рішення Управління ДМС України у Вінницькій області від 25.11.2025 року № 000647 про примусове видворення з України іноземця - громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).

Ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

При цьому, суд зауважує таке.

По-перше, дійсно, ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачена альтернативна процедурі примусового видворення з України процедура примусового повернення іноземців та осіб без громадянства в країну походження або третю країну.

Однак, як вбачається з доказів, які містяться у матеріалах справи (відеозаписів висловлювань та поведінки позивача, фактів його притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 122, 126, 130, 173-2 КУпАП, перебування на розгляді у суді (на час розгляду цієї справи) справ про адміністративні правопорушення за ст. 173, 185 КУпАП відносно позивача) у органу ДМС були обґрунтовані підстави вважати, що іноземець - громадянин Латвії ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

По-друге, дійсно, згідно з п. 10 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для провадження культурної, наукової, освітньої діяльності на підставах і в порядку, встановлених міжнародними договорами України або спеціальними програмами, а також іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою участі в міжнародних та регіональних волонтерських програмах чи участі в діяльності організацій та установ, що залучають до своєї діяльності волонтерів відповідно до Закону України «Про волонтерську діяльність», інформація про які розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, отримали посвідку на тимчасове проживання та здійснюють волонтерську діяльність на базі зазначених організацій та установ, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період провадження такої діяльності.

Відповідно до п. 10 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною десятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, подання відповідного державного органу, відповідального за виконання культурних, освітніх, наукових, спортивних, волонтерських програм, для участі в яких іноземець чи особа без громадянства прибули в Україну, або організації чи установи, що залучає до своєї діяльності волонтерів, інформація про яку розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, та копія свідоцтва про державну реєстрацію такої організації чи установи.

Однак, громадянин Латвії ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) не звернувся до органу ДМС для отримання посвідки на тимчасове проживання як волонтер з дотриманням умов, передбачених п. 10 ст. 4 та п. 10 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а наявність у нього лише посвідчення «Волонтер», « ОСОБА_10 », копія якого була долучена до позовної заяви, не є підставою для видачі йому посвідки на тимчасове проживання як волонтеру.

По-третє, дійсно, ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) має малолітню дитину (дочку), яка є громадянкою України.

Разом з тим, як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 522/14416/18,чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України; факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях; крім того, Верховний Суд зауважим, що право відповідача на повагу до свого приватного і сімейного життя (ст. 8 Конвенції) не може бути єдиною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі №755/14023/17.

Окрім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.04.2024 року у справі № 127/10919/24 за заявою ОСОБА_11 , за участі заінтересованої особи: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису було видано обмежувальний припис строком 6 місяців стосовно ОСОБА_3 і встановлено такі заходи тимчасового обмеження прав та покладено на нього такі обов`язки: заборонено ОСОБА_3 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_11 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, йому невідомому, переслідувати та у будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонено ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_11 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку, особисто і через третіх осіб (рішення суду набуло законної сили 26.08.2024 року).

Як вбачається зі змісту вказаного судового рішення, 26 січня 2024 року було видано терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_12 серії НОМЕР_2 , яким ОСОБА_12 було заборонено у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_11 ; заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2024 року у справі № 127/3329/24 було визнано винним ОСОБА_12 у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173, ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік; постановою Вінницького апеляційного суду від 25.03.2024 року у справі № 127/3329/24 було скасовано постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2024 року у частині визнання ОСОБА_12 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та закрито провадження у справі в цій частині на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_12 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП; у решті постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2024 року було залишено без змін; ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.04.2024 року у справі № 127/3329/24 було відмовлено у відкритті касаційного провадження на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2024 року щодо останнього за виключними обставинами; судовими рішеннями було встановлено, що « ОСОБА_12 26 січня 2024 року, близько 12 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно колишньої дружини ОСОБА_11 насильство психологічного та фізичного характеру, а саме: умисно погрожував нанесенням тілесних ушкоджень та фізичною розправою, висловлював образи, давав ляпаси, стусани, штовхав, висловлювався нецензурною лайкою, чим могла бути завдана шкода психологічному та фізичному здоров`ю потерпілої. Після чого, 26.01.2024, близько 12 год. 20 хв., ОСОБА_12 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно колишньої дружини ОСОБА_11 психологічне та економічне насильство, а саме: ображав, виражаючись нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою та забрав телефон, чим могла бути завдана шкода здоров`ю потерпілої»;крім того, з відтвореного у судовому засіданні звукозапису (голосових повідомлень) вбачаються висловлювання, ймовірно, заінтересованої особи ОСОБА_3 на адресу заявниці ОСОБА_11 та її батька «Побойтесь Бога. Потому что я вам не прощу. А Бог вам простит. Моя цель организовать вам встречу, рано или поздно».

Враховуючи викладені обставини, суд критично оцінює надану представником позивача у судовому засіданні заяву ОСОБА_5 .

По-четверте, наявність у ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) паспорта іноземного громадянина з реквізитами (серією, номером, датою видачі), відмінними від зазначених у рішенні про примусове видворення з України, не є підставою для скасування такого рішення, оскільки ідентифікація особи здійснюється не лише за паспортним документом (його реквізитами).

З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що суб`єктом владних повноважень (УДМС у Вінницькій області) були дотримання вимог чинного законодавства України, а тому оскаржуване рішення від 25.11.2025 року № 000647 про примусове видворення з України іноземця - громадянина Латвії ОСОБА_7 ( ОСОБА_2 ) є правомірним, тобто таким, що відповідає принципам правомірної адміністративної поведінки.

Таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення слід відмовити.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

На підставі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», керуючись ст. 72, 77, 78, 139, 288 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана у десятиденний строк з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Роледерс Александрс ( ОСОБА_2 )

Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (м. Вінниця, просп. Коцюбинського, буд. 78; )

Суддя