Справа № 160/699/25
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2026-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2026 року м. Дніпросправа № 160/699/25 (суддя Турлакова Н.В., м. Дніпро)
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Перетятько К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року у справі №160/699/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 січня 2025 року звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області згідно з яким просить:

- визнати протиправним та скасувати повідомлення від 10.10.2024 року №07-24 Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДМС у Дніпропетровській області №151 від 10.10.2024 року "Про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відносно ОСОБА_1 та її дитини ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Головне управління ДМС у Дніпропетровській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є громадянкою Казахстану. Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 вона зазнавала психологічного та фізичного впливу. Після народження дитини сім`я чоловіка погрожували їй відібранням дитини, у зв`язку з чим вона змушена була виїхати без відома чоловіка до України. Старша дитини позивачки проживає з нею в Україні з 1 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась друга дитина, проте з батьком цієї дитини зв`язок відсутній. Також ОСОБА_1 доглядає за хворою матір`ю та наразі очікує на третю дитину. Зважаючи на те, що у позивачки змінились умови для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, остання звернулась до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 04.09.2024 по справі №160/28528/23 прийнято заяву позивача, на яку в подальшому отримано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачка вважає протиправними та такими, що підлягають скасуванню, повідомлення та наказ відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року у задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що з огляду на наведені правові приписи, з урахуванням того, що позивач вже зверталась з аналогічною заявою та ОСОБА_1 вже було відмовлено в її задоволенні, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято відповідачем із дотриманням вимог Закону.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про неврахування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, оскаржила його в апеляційному порядку. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В апеляційній скарзі викладає фактичні обставини справи, норми права, що регулюють спірні правовідносини, посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач просить у її задоволені відмовити, у зв`язку з її безпідставністю та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши доводи представника відповідача, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилась в м.Актюбінськ, Казахстан, є громадянкою Казахстану, що підтверджується копією паспорту НОМЕР_1 (строк дії якого закінчився).

В березні 2011 року було зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з копією свідоцтва про народження, ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача народилась донька ОСОБА_2 .

Позивач у вересні 2014 року прибула в Україну. 04.01.2018 ОСОБА_1 вперше звернулась до ГУДМС у Дніпропетровській області із заявою про визнання її та її неповнолітньої дитини ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 20.07.2022р., ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народився син ОСОБА_4 .

21.07.2023 року ОСОБА_1 отримано довідку про звернення за захистом в Україні №003613, терміном дії до 23.01.2025р.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року у справі №804/4287/18, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: ГУ ДМС в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення залишено без задоволення.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2021 року у справі №804/4287/18, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 року в адміністративній справі №804/4287/18 залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 року в адміністративній справі №804/4287/18 залишено без змін.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року у справі №160/13757/22 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, а саме вирішено:

визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС у Дніпропетровській області №127 від 10.12.2021 року Про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління ДМС у Дніпропетровській області (вул. В. Липинського, буд. 7, м. Дніпро, 49000, ) прийняти стосовно ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія № НОМЕР_3 , виданий Міністерством Юстиції Республіки Казахстан від 04.03.2013 року, довідку про звернення за захистом в Україні №003270 від 22.11.2021 року) рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року у справі №160/13757/22 апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області задоволено. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.11.2022 в адміністративній справі № 160/13757/22 скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року у справі №160/28528/23 вирішено в позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області (49000, м. Дніпро, вул. Липинського, 7, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року у справі №160/28528/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 в адміністративній справі №160/28528/23 скасовано. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 78 від 17.07.2023 року «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 разом з її неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 ». Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для звернення із заявами про визнання позивача та її доньки біженцями або особами, що потребують додаткового захисту як в 2018 році, 2021 році, 2024 році слугували побоювання позивача власного колишнього чоловіка, якій на її думку, хоче забрати в неї дитину, здійснював у відношенні неї насильство та приниження на релігійному підґрунті, хоче позбавити позивача волі та має для цього відповідні зв`язки.

Листом від 17.09.2024 №1201.3.3-12466/12.3-24 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 запрошено до ГУ ДМС у Дніпропетровській області для прийняття заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року у справі №160/28528/23.

23.09.2024 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту №07-24, згідно з якою просить визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки її життю та життю її дітей загрожує колишній чоловік. Він та його родина написали на неї заяву про крадіжку коштів. Вона цього не робила, але з`ясовувати це ніхто не буде, її хочуть екстрадувати. Якщо це відбудеться, то її вб`ють в Казахстані. Її діти ОСОБА_2 , ОСОБА_4 залишаться тут в кращому випадку, нікому не потрібні, будуть порушені їх права.

23.09.2024 ОСОБА_1 було ознайомлено з Протоколом ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; із датою проведення співбесіди.

26.09.2024 року складено Протокол співбесіди за справою №2024DP0007, згідно з яким позивачем були надані відповіді на запитання представника міграційного органу.

10.10.2024 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за справою №2024DP0007.

Наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 10.10.2024 №151 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" наказано відділу з питань шукачів захисту та соціального інтеграції на підставі письмового висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.10.2024 справа №2024DP0007 відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянці Республіки Казахстан ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що підстави у заяві, яку подано особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачений для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону, відповідно до частини 6 статті 8 цього Закону, не змінились, тобто заява носить характер зловживання.

Повідомленням про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.10.2024 №07-24, відповідно до статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" повідомлено ОСОБА_1 , що їй та її дитині ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підстава: наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від "__" жовтня 2024 року.

23.10.2024 року позивачем подано до ДМС України скаргу на відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (вх.№Є-11385-24 від 31.10.2024).

16.12.2024 складено Висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту справа №2024DP0007.

16.12.2024 ДМС України прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №15-24

Повідомленням про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.01.2025 року №01-25 повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" ДМС прийнято рішення від 16.12.2024 №15-35 про відхилення скарги громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 та її дитини ОСОБА_2 на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 10.10.2024 №151 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки ОСОБА_1 та її дитини ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з відмовою відповідача в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Правомірність повідомлення від 10.10.2024 року №07-24 Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наказу №151 від 10.10.2024 року "Про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відносно ОСОБА_1 та її дитини ОСОБА_2 , є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення виходить з наступного.

Суспільні відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовані Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пунктів 1, 4, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 6 статті 5 Закону № 3671-VI визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за яких особа не визнається біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту наведені у статті 6 Закону № 3671-V за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту мають ураховуватися конвенційні підстави, наведені вище.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з статтею 4 Директива Ради Європейського Союзу 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації та статусу громадян третіх країн або осіб без громадянства як біженців або осіб, які взагалі потребують міжнародного захисту та змісту наданого захисту» які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, в разі якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з частиною 6 цієї статті рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судом апеляційної інстанції з`ясовано наступне.

Так 04 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання її та її неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Висновку від 23 квітня 2018 року працівника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб`єктивних і об`єктивних елементів заяви, зроблено висновок, що умови передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового тимчасового захисту в Україні» (далі - Закону) пунктом 1 частини 1 статті 1, а саме обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у заявника відсутні, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, заявник не надала обґрунтовані докази щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань, у зв`язку з чим відмовлено у визнанні біженцем в Україні громадянці Казахстану ОСОБА_1 , разом з її неповнолітньою дитиною громадянкою Казахстану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням ДМС України від 23 травня 2018 року за № 171-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 з її неповнолітньою дитиною громадянкою Казахстану ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Не погодившись із вказаним рішенням відповідача 13.06.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 171-18.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 року у справі № 804/4287/18, яке набрало законної сили 21.07.2021 року, Дніпропетровським окружним адміністративним судом адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.07.2021 року у справі №804/4287/18 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 року в адміністративній справі № 804/4287/18 залишено без змін.

Також, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року у справі №160/28528/23 вирішено в позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ГУ ДМС у Дніпропетровської області (49000, м. Дніпро, вул. Липинського, 7, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року у справі №160/28528/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 в адміністративній справі №160/28528/23 скасовано. Адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС у Дніпропетровській області № 78 від 17.07.2023 року «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 разом з її неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 ». Зобов`язано ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з новою заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в якій просила визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки її життю та життю її дітей загрожує колишній чоловік, який та його сім`я написали на неї заяву про крадіжку коштів, якщо її екстрадують то її вб`ють (т.1 а.с.62). При цьому 29.06.2022 року позивачка стала матір`ю малолітньої дитини - громадянина України ОСОБА_4 .

Водночас, звертаючись до відповідача з заявою-анкетою від 04 січня 2018 року з заявою про визнання її та її неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 , в якості причини, з якої вона просить надати їй статус біженця, зазначила, що її колишній чоловік хоче забрати у нею дитину, вона піддавалась фізичному насиллю та приниженню (т.2 а.с. 234 об.ст.).

Отже, як вбачається з цих заяв-анкет причини з яких позивачка зверталася до відповідача з заявами про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відрізняються, оскільки ОСОБА_2 в заяві від 23 вересня 2024 року до причин які вона вказувала раніше додала нову причину, а саме наявності погроз зі сторони колишнього чоловіка її життю та життю її вже двох дітей та їх вбивства на території ОСОБА_5 .

Отже, обставини у зв`язку з якими позивач зверталась із відповідною заявою до відповідача 04 січня 2018 року та обставини зазначені позивачем при зверненні із заявою про визнання її та її дитини біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту 23 вересня 2024 року не є аналогічними.

Проте, як вбачається з висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 жовтня 2024 року відповідачем не була надана оцінка зазначеним обставинам та доводам позивача викладеним у заяві-анкеті від 23 вересня 2024 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.239-247).

Крім того, відповідач безпідставно не надав оцінку тому, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 народила в Україні іншу дитину та є вагітною, перебуває в Україні значний період часу.

З огляду на зазначені обставини, відмова на стадії попереднього розгляду заяви, без оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на думку колегії суддів, є передчасною, адже цим новим обставинам відповідач оцінки не надавав.

Враховуючи викладене колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову з урахуванням того, що обставини справи не свідчать про те, що позивач вже зверталась з аналогічною заявою та ОСОБА_1 вже було відмовлено в її задоволенні.

Колегія суддів зробила висновок про те, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято відповідачем передчасно, без дослідження причин з яких позивач просить надати їй статус біженця вперше та інших обставин, що впливають на правомірність такого рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов`язку не виконав.

Водночас, колегія суддів зазначає, що направлення Головним управлінням ДМС у Дніпропетровській області позивачу повідомлення від 10.10.2024 року №07-24 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не порушує прав, свобод та інтересів позивача, а отже в частині визнання цього повідомлення протиправним та скасування позов задоволенню не підлягає.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення судом першої інстанції рішення при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для його скасування та прийняття нової постанови, якою позов слід задовольнити частково.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, пунктами 1,4 статті 317, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року у справі №160/699/25 скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДМС у Дніпропетровській області №151 від 10.10.2024 року "Про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відносно ОСОБА_1 та її дитини ОСОБА_2 .

Зобов`язати Головне управління ДМС у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 від 23 вересня 2024 року № 07-24 з урахуванням висновків суду.

У задоволені позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 15 січня 2026 року.

Повне судове рішення складено 20 січня 2026 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов