Справа № 360/7/26
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2026-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви

21 січня 2026 року м. ДніпроСправа № 360/7/26

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., перевіривши матеріали за позовною заявою ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

1 січня 2026 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла сформована 31 грудня 2025 року в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі відповідач), в якій позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні;

зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 вересня 2023 року до 15 грудня 2023 року у розмірі 243151,20 грн та компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів;

стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення.

Суд своєю ухвалою від 6 січня 2026 року залишив без руху позовну заяву та запропонував ОСОБА_1 протягом 10-ти (десяти) календарних днів з дати отримання цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви та надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд»: позовну заяву, оформлену з дотриманням вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС України, з доказами її надіслання до електронного кабінету відповідача; документ про сплату судового збору за позовними вимоги майнового характеру (розмір судового збору за позовну вимогу майнового характеру щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначити неможливо, оскільки позивач не зазначила суму стягнення); заяву про залучення до участі у справі третьої особи (якщо позивач вважає за необхідне залучити до участі у справі третю особу), із зазначенням, на яких підставах третю особу належить залучити до участі у справі; заяву про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду в частині позовних вимог про зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів.

16 січня 2026 року від позивача через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» за вхідним реєстраційним № 568/2026 надійшла уточнена позовна заява від 15 січня 2026 року б/н, в якій заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду. До заяви додано квитанцію про сплату судового збору від 14 січня 2026 року № 6114-8618-0748-2854 у розмірі 1211,20 грн.

З урахуванням уточненої позовної заяви від 15 січня 2026 року б/н позивач просить (орфографія та семантика оригіналу збережена):

визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо ненарахування та невиплати Олександрівни середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.09.2023 по 15.12.2023;

зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.09.2023 по 15.12.2023 у розмірі 243151,20 грн та грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 07.10.2022 по 15.12.2023 та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів;

зобов`язати Східне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 452531,40.

На обґрунтування заявленого клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач зазначила, що на момент звільнення між позивачем і відповідачем був відсутній спір щодо розміру належних виплат, що підтверджується письмовим повідомленням (розрахунковий лист) відповідача про нараховані суми. Незважаючи на наявність постанови суду, наказу про звільнення та визначений обов`язок відповідача здійснити повний розрахунок при звільненні, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку не здійснювались.

4 березня 2024 року позивачем до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області були пред`явлені виконавчі листи від 29 листопада 2023 року, видані Луганським окружним адміністративним судом, у справі № 360/63/23.

5 серпня 2024 року, 20 вересня 2024 року, 13 березня 2025 року, 17 вересня 2025 року позивачем на офіційну електронну адресу відповідача були направлені вимоги про розрахунок та надання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні.

27 серпня 2024 року відповідачем перераховано на картку / рахунок позивача частину виплати грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби у сумі 15103,80 грн. Зазначена сума була зарахована на банківський рахунок позивача у розмірі 12158,24 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

7 жовтня 2024 року відповідачем перераховано на картку / рахунок позивача 511040,32 грн, що на думку позивача є середнім заробітком за час вимушеного прогулу за період з 1 січня 2023 року до 20 вересня 2023 року.

При цьому письмове повідомлення, яке б відображало повний та остаточний розрахунок при звільненні, відповідачем надано не було, що прямо суперечить вимогам статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

З огляду на це, відповідно до статті 233 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду не міг розпочатися, оскільки такий строк обчислюється з дня отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, якого позивач не отримувала.

Лише у відповідь на адвокатський запит від 23 грудня 2025 року № 23/12-25/01 позивач отримала лист відповідача від 9 січня 2026 року № 7/1/26/26/10.1, до якого додано розрахунок середнього заробітку та платіжні документи. Саме з цього моменту позивач отримала достовірну, документально підтверджену інформацію про обсяг фактично виплачених сум.

Отже, резюмує позивач, лише після отримання листа відповідача від 9 січня 2026 року вона дізналася про остаточне порушення свого права на отримання всіх належних при звільненні сум.

З урахуванням викладеного, позивач просить поновити їй строк звернення до суду в частині позовних вимог про зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів.

Розглянувши надані позивачем матеріали в сукупності з позовною заявою, суддя дійшов висновку, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у зв`язку з чим суд вважає за необхідне продовжити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

У частині шостій статті 161 КАС України регламентовано, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску (частина шоста статті 161 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Так, до 19 липня 2022 року частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті до 19 липня 2022 року було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, до 19 липня 2022 року право на заробітну плату не обмежувалось будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з вимогами статті 2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

В аспекті спірних правовідносин поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення охоплювався застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, до 19 липня 2022 року звернення до суду з позовними вимогами щодо заробітної плати (грошового забезпечення) не обмежувалось будь-яким строком.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 50 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIІІ «Про державну службу» (далі Закон № 889-VIІІ) держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

За приписами частини другої статті 50 Закону № 889-VIІІ заробітна плата державного службовця складається з:

1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця;

2) варіативної заробітної плати - премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, місячної або квартальної премії.

Стала заробітна плата державного службовця є фіксованою виплатою та основною винагородою за виконання посадових обов`язків, яка гарантується цим Законом.

Варіативна заробітна плата залежить від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу, є винагородою за ініціативну роботу, своєчасне і якісне виконання завдань, виконання додаткового обсягу завдань.

Державний службовець може отримувати гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством.

Гарантійні та компенсаційні виплати встановлюються державним службовцям незалежно від їхньої заробітної плати, не входять до її сталої або варіативної складової та не враховуються при формуванні фонду сталої та варіативної заробітної плати. Такі виплати є частиною державних гарантій, спрямованих на компенсацію витрат, що виникають у зв`язку з виконанням службових обов`язків або реалізацією спеціального правового статусу державного службовця.

До гарантійних та компенсаційних виплат належать: компенсація у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань; грошова допомога, що виплачується з наданням щорічної основної відпустки; інші гарантійні та компенсаційні виплати, встановлені законодавством.

Згідно із частинами четвертою-сьомою статті 50 Закону № 889-VIІІ джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них. Порядок формування фонду оплати праці державних службовців у державному органі затверджується Кабінетом Міністрів України. Складові заробітної плати та особливості оплати праці державних службовців центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, їх територіальних органів визначаються Митним кодексом України, Податковим кодексом України та Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні».

Позивач у цій справі зокрема звернулась до суду за захистом свого права на належну оплату праці за час вимушеного прогулу та за вирішенням трудового спору щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні. Позивач не оскаржує умови проходження державної служби або звільнення з неї. Отже, застосуванню до спірних правовідносин стосовно строків звернення до суду підлягають положення КЗпП України, а не КАС України.

Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Також Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до статті 116 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України у редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, починаючи з 19 липня 2022 року чинні нормативно-правові акти обмежують строк звернення до суду з позовами про вирішення трудових спорів щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні. З 19 липня 2022 року у спорах щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, такий строк становить три місяці з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 травня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп) також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами; конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній».

На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, доцільно зробити висновок, що суд під час розгляду справи має застосовувати той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.

З огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд зауважує про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (в редакції Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності (тобто на ті відносини, які виникли починаючи з 19 липня 2022 року).

Правову позицію про те, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, а після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України), висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 та Верховним Судом у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23.

Суд зазначає, що означений спір в частині вимог про зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів, є трудовим спором щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, з огляду на таке.

Учасниками у цій справі є: позивач ОСОБА_1 та відповідач Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Харків).

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 15 грудня 2023 року № 2072/к «Про звільнення» звільнено ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 15 грудня 2023 року за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

У зазначеному наказі наявна відмітка позивача про те, що вона з наказом ознайомлена, отримала його копію 15 грудня 2023 року та про те, що під час ознайомлення з наказом розрахункові при звільненні не виплачені, про нараховані суми, належні при звільненні, письмово не повідомлено.

Отже, позивач у межах спірних правовідносин є особою, звільненою із державної служби. Таким чином, до спірних правовідносин мають бути застосовані норми частини другої статті 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, що регламентують строки звернення до суду про вирішення трудового спору, пов`язаного зі звільненням.

До спірних правовідносин щодо перерахунку та виплати компенсації за невикористані дні відпусток застосовується строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України - три місяці з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19 грудня 2023 року № 13/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 15.12.2023 № 2072/к «Про звільнення»:

оголошено наказ Міністерства юстиції України від 15 грудня 2023 року № 2072/к «Про звільнення», відповідно до якого, ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 15 грудня 2023 року за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби (пункт 1 наказу);

ухвалено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 23 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, грошову компенсацію за невикористані 06 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року, грошову компенсацію за невикористані 8 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 12 років стажу державної служби за 2023 рік (пункт 2 наказу).

У вимозі про розрахунок від 13 березня 2025 року без номеру, адресованій Міністерству юстиції України та голові комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), позивач серед іншого зазначила таке: «25.12.2023 на мою особисту електронну пошту за супровідним листом N 343/10.1-38/23 від 22.12.2023 надійшов наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19.12.2023 № 13/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 15.12.2023 № 2072/к «Про звільнення», пунктом 2 якого зобов`язано Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи 07.10.2022 по 06.10.2023 тривалістю 23 календарних днів, грошову компенсацію за невикористані 8 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 12 років стажу державної служби за 2023 рік, та повідомлення про нараховані суми при звільненні, відповідно до якого борг за підприємством складає 930310,25 грн.».

Отже, письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, остання отримала 25 грудня 2023 року.

Таким чином, перебіг тримісячного строку для звернення до суду з цим позовом щодо грошової компенсації за невикористані відпустки розпочався у позивача 26 грудня 2023 року та закінчився 26 березня 2024 року.

До суду з цією позовною заявою позивач звернулась 31 грудня 2025 року, тобто більше ніж через 2 роки.

Окрім того, вивченням позовної заяви та наданих позивачем документів суд установив, що 27 серпня 2024 року відповідач перерахував на картку / рахунок позивача частину грошової компенсації за невикористані відпустки у сумі 15103,40 грн. Зазначена сума зарахована на банківський рахунок позивача у розмірі 12158,24 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивача про те що, строк звернення до суду слід обраховувати з моменту отримання нею відповіді від 9 січня 2026 року про остаточний розрахунок.

У відповідача під час здійснення виплати частини грошової компенсації у серпні 2024 року не виникло нового обов`язку з повідомлення позивача про нараховані (перераховані) та виплачені суми при звільненні, оскільки ним такий обов`язок виконано у грудні 2023 року.

Не отримавши нараховані при звільненні зокрема суми грошової компенсації за невикористані дні відпусток та будучи обізнаною з 25 грудня 2023 року про їх нарахований розмір, позивач мала реальну можливість звернутися до суду за стягненням такої суми у строки, встановлені частиною другою статті 233 КЗпП України.

Водночас, позивач лише у серпні 2024 року звернулась до відповідача з вимогою про здійснення всіх сум, належних їй при звільненні.

Листом від 23 вересня 2024 року № 69/246/23/24/12.1 відповідач повідомив позивача, що: «Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19.12.2023 № 13/к Вас звільнено з посади першого заступника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 15 грудня 2023 року, з виплатою грошової компенсації за невикористані 23 календарних щорічної основної відпустки за період роботи з 07.10.2022 по 06.10.2023; грошову компенсацію за невикористані 08 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 12 років стажу державної служби за 2023 рік. У зв`язку із звільненням Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) нарахована та виплачена сума 15103,40 грн з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб (18 %) 2718,61 грн, військового збору (1,5 %) - 226,55 грн (розрахунок та платіжні інструкції додаються).».

По суті аналогічні відповіді надані відповідачем позивачу на її вимоги листами від 6 листопада 2024 року № 82/279/23/24/12.1 та від 21 березня 2025 року № 16/30/23/2512.1.

Отже, позивач з 25 грудня 2023 року обізнана про розмір належної до виплати суми грошової компенсації за використані дні відпусток, а з 23 вересня 2024 року - про суму, фактично виплачену як грошову компенсацію за використані дні відпусток.

До суду ж цим позовом позивач звернулась 31 грудня 2025 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29 грудня 2025 року у справі № 580/9034/24, відповідно до якої моментом початку перебігу строку звернення до суду є дата ознайомлення особи з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат, є безпідставним, оскільки таку правову позицію Верховним Судом висловлено щодо застосування приписів частини першої статті 233 КЗпП України до спорів щодо нарахованих і виплачених сум заробітної плати (належного розміру грошового забезпечення) під час проходження публічної служби, а не частини другої статті 233 КЗпП України до спорів щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

З урахуванням викладеного, підстави, зазначені позивачем для поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами щодо зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів, визнаються судом неповажним.

У постанові від 20 червня 2024 року у справі № 420/29265/23 Верховний Суд зазначив, що процесуальне законодавство встановлює певний порядок дій суду при виявленні недоліків позовної заяви. Як у випадку невиконання вимог статті 160 КАС щодо форми та змісту позову, так і вимог щодо дотримання строку подання позову, зокрема, відсутності відповідного клопотання чи визнання вказаних у ньому підстав неповажними, - позовна заява залишається без руху.

Залишення позовної заяви без руху - це процесуальна дія, яка застосовується судом з метою усунення позивачем недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання. При цьому, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд повинен чітко зазначити недоліки такої заяви та встановити спосіб і строк їх усунення.

У разі подання позивачем клопотання про поновлення строку, суд повинен надати йому оцінку та вирішити шляхом визнання/невизнання причин пропуску такого строку поважними/неповажними.

Мотивувальна частина судового рішення має відповідати його резолютивній частині для уникнення перешкод для належного виконання учасником справи рішення суду та забезпечення його зрозумілості для тих осіб, що будуть здійснювати його виконання.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Отже, згідно з частиною першою статті 123 КАС України позивач має право подати суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати інші підстави для поновлення пропущеного строку.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Отже, згідно із частиною першою статті 123 КАС України позивач має право подати суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати інші підстави для поновлення пропущеного строку.

Враховуючи, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви відповідно до ухвали від 6 січня 2026 року, суд вважає за необхідне продовжити строк для усунення недоліків на десять календарних днів з дня отримання ухвали про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви.

Керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 169, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами щодо зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів, зазначені позивачем в уточненій позовній заяві від 15 січня 2026 року б/н.

Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви на 10 (десять) календарних днів з дати отримання цієї ухвали.

Запропонувати ОСОБА_1 протягом 10 (десяти) календарних днів з дати отримання цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви та надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами щодо зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів, в якій вказати інші підстави для поновлення пропущеного строку.

Якщо недоліки позовної заяви не будуть усунуті у строк, встановлений судом, позовна заява в частині позовних вимог щодо виплатити компенсації за невикористані відпустки буде повернута позивачеві та вважатиметься неподаною.

Копію ухвали надіслати позивачу до електронного кабінету за допомогою підсистеми (модуля) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду не підлягає. Заперечення на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Т.І. Чернявська