Справа № 569/24805/25
Суддя: Панас О. В.
Дата ухвалення: 2026-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання - Алексейчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівному у спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

в с т а н о в и в :

У провадженні Рівненського міського суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Просить суд скасувати постанову Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції серія ЕНА №6107218 від 07.11.2025 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 та ч. 2 ст. 126 КУпАП стосовно ОСОБА_2 та закрити справу про адміністративне правопорушення. Стягнути з відповідача документально підтверджені судові ви грати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 листопада 2025 року інспектор взводу № 1, роти № 4. батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Рівненській області старший лейтенант поліції Берестень Е.Е. виніс постанову серія ЕНА № 6107218 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, в розмірі 3400, 00 гривень за ч. 2 ст. 122 та ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_1 . З постановою про адміністративно правопорушення не погоджується та вину у вчиненні адміністративного правопорушення ОСОБА_1 не визнає з наступних підстав. У винесеній постанові зазначено, що водій не мав права керування транспортним засобом та не отримував посвідчення водія відповідної категорії. Однак, при зупиненні працівниками патрульної поліції 07.11.2025 року, ОСОБА_1 на їх вимогу надав посвідчення водія № НОМЕР_1 , категорії «С» (Class С), видане в штаті Орегон, США. Відповідно до національної класифікації в Україні, категорія «В» надає право керувати легковими автомобілями, максимально допустима маса яких не перевищує 3500 кг. Натомість у Сполучених Штатах Америки категорія «Class С» дозволяє керування транспортними засобами з максимальною допустимою масою до 26 000 фунтів, що становить близько 11 793 кг. Отже, транспортні засоби категорії «В» повністю потрапляють у ваговий діапазон, дозволений для керування з категорією «С». Це свідчить про те, що наявне у ОСОБА_1 посвідчення водія дає йому право керувати транспортним засобом відповідної категорії і в Україні. Крім того, номер зазначеного посвідчення (С447094). вказаний у п. 4 оскаржуваної постанови, що підтверджує факт його надання працівникам поліції під час перевірки. Посвідчення водія ( НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 , відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, оскільки воно містить усю необхідну інформацію, передбачену Додатком №6 до вказаної Конвенції.

В оскаржуваній постанові, серія ЕНА № 6107218 від 07.11.2025 року, не наведено інформацію про засоби відеофіксації вчиненого ОСОБА_1 правопорушення. В постанові спостерігається значна різниця в часі між вчиненням адміністративного правопорушення, а саме 06.11.2025 року о 18 год. 56 хв. та часом розгляду справи 07.11.2025 року о 21 год. 44 хв.

Представниками поліції не було надано доказів скоєння вказаних правопорушень, а також не було достовірно встановлено того факту, що 06.11.2025 ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля та міг вчинити інкриміновані оскаржуваною постановою адміністративні правопорушення.

Відсутність належних доказів підтверджує, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 та ч. 2 ст. 126 КУпАП про які зазначено в оскаржуваній постанові, не був об`єктивно встановлений.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився.

Представник позивача адвокат Басюк О.П., який діє згідно ордеру серія ВК № 1197165 від 17.11.2025 в судове засідання подав заяву (№2883/26-вх. від 15.01.2026), у якій позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, врахувати доводи викладені у позові та відповіді на відзив.

Від представника відповідача за довіреністю від 13.12.2024 р. Івашинюти І.О. до суду надійшов письмовий відзив на позов, в якому заперечили проти задоволення позовних вимог. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Свою правову позицію обґрунтовують тим, що на обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що має право керувати транспортними засобами на території України із наявним у нього посвідченням водія, виданим в США, посилаючись на Конвенцію «Про дорожній рух» (Відень 1968 р.). Сполучені Штати Америки не входять до переліку країн-підписантів Віденської конвенції про дорожній рух 1968 року. Встановлено, що позивач керував транспортним засобом із згаданим вище посвідченням, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, так як Сполучені штати Америки не підписали її та не ратифікували. При цьому у позивача відсутнє міжнародне посвідчення водія та не було національного посвідчення водія відповідної категорії (видане державою Україна) на момент винесення оскаржуваної постанови.

Крім того, вважають, що позивач порушив ПДР на підтвердження чого надають суду відеозапис з камер відеоспостереження системи "Безпечне місто", де чітко зафіксовано факт вчинення Позивачем адміністративного правопорушення. Всупереч ст. 77 КАС України позивач не довів та не підтвердив належними і допустимими доказами ті обставини, на яких грунтуються його вимоги, доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем надано не було. Зміст оскаржуваної постанови відповідає вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП, що підтверджується самою Постановою.

До відзиву долучили відеозаписи із нагрудного відеореєстратора поліцейського в якості доказів дотримання процедури розгляду справи, а також відеозапис з камер відеоспостереження системи "Безпечне місто".

З оглянутої відповіді на відзив, вбачається, що позивач не погоджується з доводами відповідача та просить задовольнити його позов.

Ухвалою суду від 18.11.2025 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду . Відкрите провадження, ухвалено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 07 листопада 2025 року інспектор взводу № 1, роти № 4 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Рівненській області старший лейтенант поліції Берестень Е.Е. виніс постанову серія ЕНА № 6107218 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, в розмірі 3400, 00 гривень за ч. 2 ст. 122 та ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_1 .

Як зазначено у вказаній постанові, 06 листопада 2025 року о 18 год. 56 хв. водій рухався на транспортному засобі JЕEP CHЕROKЕЕ з номерним знаком НОМЕР_2 у м. Рівне по вул. В`ячеслава Чорновола 62 не маючи права керування таким транспортним засобом, а саме не отримував посвідчення водія відповідної категорії, а також проїхав перехрестя на забороняючий червоний сигнал світлофора чим порушив п.2.1.а, 8.7.3.е Правил дорожнього руху У країни та ст. 15 Закону України «Про дорожній рух».

З оспорюваної постанови вбачається, що автомобіль належить ОСОБА_3 .

Отже, позач брав автомобіль у користування.

Як слідує з наданого відповідачем та оглянутого судом запису на диску DVD- R , вказаний відеозапис відображає відомості вчиненого правопорушення, яке дійсно мало місце 07.11.2025 та містить процесуальну послідовність розгляду адміністративної справи у якій постановлено оскаржувану постанову.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні. У відповідності до частини першої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив ПДР.

Відповідно до п. 1.5 ПДР України дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Згідно з п. 1.9 ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, відповідно до п.2.1а ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

У відповідності до п. 2.4 а) ПДР на вимогу поліцейського водій повинен пред`явити для перевірки документи, зазначені в п. 2.1

Відповідно до п.29.1.а ПДР України водій механічного транспортного засобу, який перебуває на території України з іншої країни, а також водій громадянин України, який виїжджає за кордон, повинні мати реєстраційні документи на транспортний засіб і посвідчення водія, що відповідають вимогам Конвенції "Про дорожній рух» ( Відень, 1968 р.).

Частиною 2 статті 126 КУпАП визначено, що керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 9 статті 15 ЗУ «Про дорожній рух» зазначено, що керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу в установленим терміном дії. На території України, відповідно до Конвенції діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень, визначається КМУ.

В Україні можна керувати автомобілем з посвідченням водія, виданим у США, але за певних умов:

Так, згідно основних вимог Міжнародного посвідчення водія (IDP): Посвідчення водія США не відповідає всім технічним вимогам Віденської конвенції про дорожній рух (зокрема щодо категорій транспортних засобів). Тому для законного керування в Україні громадяни США повинні мати національні права разом із Міжнародним посвідченням водія (International Driving Permit).

Особа можете використовувати іноземне посвідчення, поки перебуваєте в статусі іноземного гостя або туриста. Проте, до позову не долучено належних доказів щодо статусу позивача в Україні, мета перебування в Україні та час перебування в Україні.

Як вбачається із копії посвідчення водія НОМЕР_1 від 28.10.2022 р., строк дії водійського посвідчення до 27.04.2030.

Слід зауважити, що право керування транспортним засобом визначається наявністю у відповідної особи посвідчення водія, яке є дійсним на території України.

Як вбачається із наданого суду відеозапису, поліцейський в ході з`ясування обставин порушення ОСОБА_1 вимог ПДР України встановив, що у нього відсутнє посвідчення водія, яке надає йому право керування транспортними засобами на території України. Зокрема, позивач пред`явив інспектору лише посвідчення водія, отримане ним у США.

Наведене не заперечується позивачем, проте останній вважає, що має право на керування транспортним засобами з посвідченням водія, яке видане штатом Орегон США, оскільки воно є міжнародним посвідченням водія.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Указом Президії ВР УРСР від 25.04.1974 року ратифіковано Віденську Конвенцію про дорожній рух від 1968 року (далі - Конвенція).

Ч. 2 ст. 41 Конвенції встановлено, що договірні сторони будуть визнавати будь-яке національне водійське посвідчення, складене їх національною мовою або на одній з їх мов або, якщо воно не складене на такій мові, супроводжуване завіреним перекладом; будь-яке національне водійське посвідчення, що відповідає приписам додатку 6 Конвенції, будь-яке міжнародне водійське посвідчення, що відповідає приписам додатку 7 Конвенції, дійсними на своїй території для керування автомобілем, що відповідає категорії чи категоріям транспортних засобів, на керування якими видане посвідчення, за умови, що вказане посвідчення є дійсним та що воно видане іншою договірною стороною чи одним з її територіальних підрозділів або об`єднанням, уповноваженим на це цієї договірної сторони чи одним з її територіальних підрозділів.

Згідно п. 30 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуск громадян до керування транспортними засобами», затвердженогоПостановою КМ України № 340 від 08.05.1993 - особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Тобто, з аналізу п. 30 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуск громадян до керування транспортними засобами», встановлено, що посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року, надає право на керування транспортними засобами за умови наявності міжнародного посвідчення водія.

Сполучені Штати Америки не є договірною стороною Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року.

Крім цього, Україною не було ратифіковано Женевську Конвенцію про дорожній рух 1949 року, учасником якої є Сполучені Штати Америки.

Отже, позивачем, при пред`явленні посвідчення водія, виданого Сполученими Штатами Америки на його ім`я, не було враховано, що США не є договірною стороною Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року, а отже не діє на території України.

Таким чином, судом встановлено, що позивач керував транспортним засобом із згаданим вище посвідченням, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, так як США не підписали її та не ратифікували. При цьому встановлено, що у позивача відсутнє міжнародне посвідчення водія та не було національного посвідчення водія відповідної категорії (видане державою Україна) на момент винесення оскаржуваної постанови.

Тобто, для керування транспортним засобом на території України із посвідченням водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Конвенції, є сукупність умов, а саме наявність двох елементів, а саме, міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави. При цьому, наявність одного із елементів не дає право на керування транспортним засобами, тобто не може бути застосовано слово «або», тобто міжнародного посвідчення водія або посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Конвенції.

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено належними доказами, що дійсно мало місце порушення позивачем вимог ПДР України, та був наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП.

Пункт 2.3. ПДР України зобов`язує водія бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну.

Згідно із пунктом 8.1 розділу 8 ПДР України, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Пунктом 8.7.3. «е» ПДР, передбачено, що червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп- лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів (пункт 8.10 ПДР України).

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Позивач не зупинив свій транспортний засіб у місці, визначеному пунктом 8.10 ПДР України та проїхав на заборонений червоний сигнал світлофора, чим порушив вимоги пункту 8.7.3. е ПДР України, тому правомірно притягнутий до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Доводи позивача, що він не порушував вимог ПДР України, суд відхиляє з огляду на те, факт порушення позивачем ПДР, внаслідок чого його було зупинено, підтверджується наданими відповідачем доказами, зокрема, відеозаписом, який було оглянуто судом. Доводи позивача про те, що була порушена процедура розгляду справи, - суд не бере до уваги, так як такі доводи не відповідають дійсності та спростовані в судовому засіданні. Згідно статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Суд не може ухвалювати свої рішення на основі припущень. Тому якщо особа стверджує про певну обставину, вона має довести це доказами. Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч.1 цієї статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких грунтуються його вимоги. Для провадження у справах про адміністративні правопорушення характерним є специфічний вид доказу, а саме безпосередні спостереження осіб, уповноважених на складання протоколу (постанови) про адміністративне правопорушення. (правова позиція Восьмого апеляційного адміністративного суду справа № 569/20235/19 (пров. №А/857/9859/20). За наведених обставин, суд вважає, що дії інспектора патрульної поліції щодо зупинення ОСОБА_1 були правомірними у зв`язку з тим, що спостерігаючи за учасниками дорожнього руху виявив порушення правил дорожнього руху, врахував всі обставини, необхідні для розгляду справи, правомірно виніс постанову та наклав на позивача адміністративне стягнення, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість позову.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та скасування оскаржуваної постанови.

За змістом вимог ст.139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача судові витрати понесені останнім не відшкодовуються.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем не підлягають відшкодованню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 9, 19, 20, 77, 241, 244, 245, 246, 286, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, відмовити. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції , місцезнаходження: 33028, м.Рівне, вул.. Степана Бандери, 14 А, .

Повний текст рішення виготовлено 15.01.2026.

Суддя: О.В.Панас