Справа № 340/4362/25
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2026 року м. Дніпросправа № 340/4362/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 в адміністративній справі №340/4362/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровоградського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просив суд:

- визнати протиправним відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 у надані відстрочки ОСОБА_1 від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 в адміністративній справі №340/4362/25 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, що Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою оформлення відстрочки від призову під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у травні 2025 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

Підставою звернення у заяві вказано настання смерті батька позивача - ОСОБА_2 , під час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Заяву позивача від 19.05.2025 року було передано на розгляд Комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_4 .

27.05.2025 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення від 27.05.2025 року №736, у якому вказано, що протоколом від 27.05.2025 року №36 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки позивачу під час призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Причина відмови: причина смерті не пов`язана з захистом Батьківщини.

Матеріали позовної заяви містять сповіщення начальника штабу військової частини НОМЕР_1 №16 від 08.11.2023 року, адресованого на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , з проханням сповістити громадянку ОСОБА_3 про те, що її син, стрілець 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_2 , 1974 року народження, призваний на військову службу 14 березня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 17.05.1994 року, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 19.12.2023 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

За змістом лікарського свідоцтва про смерть №1145 від 08.11.2025 року, причина смерті: токсична дія інших пестицидів, смерть настала в с. Молодіжне, Херсонського району, Херсонської області на території Кооперативу «Клен». У графі хвороба (патологічні стани), що призвели до смерті, вказано: «а) Токсична дія інших пестицидів», «б) випадкове отруєння пестицидами».

Згідно пункту 2 розділу 5 Акту службового розслідування факту смерті солдата ОСОБА_2 б/н, б/д, смерть ОСОБА_2 не пов`язана з проходженням військової служби.

Водночас, відповідно до витягу з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії 11 Регіональної військово-лікарської комісії №250 від 15 січня 2025 року зазначено: «Травма, яка призвела до смерті, та причина смерті, ТАК пов`язане з проходженням військової служби».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною чотирнадцятою статті 2 Закону № 2232-XII установлено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб; військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався.

Абзацом 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлюється, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають, зокрема, жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або зникли безвісти за особливих обставин під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Відтак, законодавець надає право на відстрочку у випадках, коли такий близький родич загинув саме під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

При цьому, сам собою факт участі близького родича, який перебуває в лавах ЗСУ, у війні з російською федерацією не дає права на відстрочку від призову за мобілізацією його рідним, якщо не дотримано умови, що загибель або зникнення безвісти сталися під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Крім того, з аналізу положень абз. 4 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вбачається, що законодавець пов`язує можливість надання відстрочки тільки в разі, коли близький родич особи саме загинув або зник безвісти.

Надаючи оцінку зазначеним вище правовідносинам, колегія суддів зазначає, що поняття «загиблий» та «померлий» не є тотожними за своєю суттю та відрізняються причиною та обставинами смерті особи.

Загибель військовослужбовця є військовою втратою, що стосується категорії військовослужбовців, котрі брали участь у військових діях і загинули внаслідок дій противника, безпосередньо під час бойових дій.

Отже, смерть у наслідок загибелі настає від зовнішнього насильницького впливу (зокрема, внаслідок осколкових уражень або кульового поранення, не сумісного з життям, артилерійського обстрілу тощо), яке не пов`язане з наявними у людини захворюваннями.

Особи, смерть яких настала внаслідок захворювання, в тому числі пов`язаного з проходженням військової служби та/або захистом Батьківщини, вважаються померлими.

Слід зазначити, що в чинному законодавстві розмежовуються поняття загибель та смерть, тому вказані поняття зазначаються окремо.

При цьому формулювання законодавцем в законах, що регулюють соціальне забезпечення членів сімей військовослужбовців, які загинули або померли внаслідок виконання військового обов`язку, як «загиблі (померлі)» не свідчить про ототожнення цих понять з точки зору причин та обставин настання смерті, а свідчить про надання однакових соціальних прав та гарантій вказаними законами як особам, рідні яких загинули, так і особам, рідні яких померли внаслідок виконання військового обов`язку.

В той же час, в інших нормативно-правових актах вказані поняття розмежовуються законодавцем, який у тих або інших випадках акцентує увагу саме на причинах та обставинах смерті військовослужбовця.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, що згідно довідки командира військової частини НОМЕР_1 №1191 від 16.10.2023, батько позивача дійсно безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, у період з 05.08.2022 по 12.11.2022, з 16.11.2022 по 31.12.2022 з 01.02.2023 по 01.03.2023, з 13.03.2023 по 16.06.2023 по та з 07.07.2023 по 30.07.2023 року у населених пунктах с. Осокорівка, смт. Нововоронцовка, смт. Антонівка Херсонської області та АДРЕСА_1 .

В той же час, смерть ОСОБА_2 настала в с. Молодіжне Херсонської області, тобто у місці та у період не перебування у зоні бойових дій та у вільний від виконання заходів для забезпечення оборони України час. Доказів протилежного позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Відтак, в розумінні чинного законодавства України, ОСОБА_2 не є загиблим.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оскільки його батько помер не звичайною смертю, а під час виконання обов`язків військової служби, будучи при цьому військовослужбовцем за призовом, він (позивач) має право на відстрочку на підставі пункту 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В ході судового розгляду справи не підтверджено обставини загибелі батька позивача під час перебування у зоні виконання завдань із захисту та оборони Батьківщини, отже умови надання позивачу відстрочки від мобілізації, передбачені пунктом 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не встановлені.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач, дотримуючись вимог Порядку №560, щодо строків та порядку розгляду заяви про надання відстрочки, розглянув заяву позивача від 19.05.2025 року та правомірно відмовив у наданні відстрочки від мобілізації.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, позивачем не зазначено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 в адміністративній справі №340/4362/25, - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 в адміністративній справі №340/4362/25, - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, встановлених цим пунктом.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя Т.І. Ясенова