Справа № 320/21160/25
Суддя: Вісьтак М.Я.
Дата ухвалення: 2026-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року № 320/21160/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась у Київський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить (з урахуванням уточненої позовної заяви):

-Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві () щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 05.01.2011 по 04.11.2011;

-Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві () зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКІП НОМЕР_1 ) періоди роботи з 05.01.2011 по 04.11.2011, здійснити перерахунок пенсії з дати звернення до територіального органу Пенсійного фонду України - 30.01.2025 та здійснити виплату з урахуванням вже отриманих сум пенсії.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Вісьтак М. Я.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність щодо не зарахування до страхового стажу періоди роботи: з 28.10.1998 по 19.12.2000; з 01.01.2001 по 14.05.2001; з 01.06.2001 по 21.03.2002; з 20.06.2002 по 15.10.2003; з 16.10.2003 по 11.05.2004; з 01.09.2004 по 11.04.2005; з 04.07.2005 по 23.08.2005; з 29.11.2006 по 29.06.2008; з 02.03.2009 по 30.09.2010; з 05.11.2011 по 29.04.2013; зобов`язання зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 28.10.1998 по 19.12.2000; з 01.01.2001 по 14.05.2001; з 01.06.2001 по 21.03.2002; з 20.06.2002 по 15.10.2003; з 16.10.2003 по 11.05.2004; з 01.09.2004 по 11.04.2005; з 04.07.2005 по 23.08.2005; з 29.11.2006 по 29.06.2008; з 02.03.2009 по 30.09.2010; з 05.11.2011 по 29.04.2013.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 року ухвалено залишити без руху позовну заяву.

У подальшому, до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшла письмова заява про усунення недоліків (зареєстровано судом 09.05.2025).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.08.2025 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві. Під час оформлення та перерахунку пенсії позивачці стало відомо, що частина періодів її трудової діяльності не зарахована до страхового стажу. Зокрема, не зараховано період роботи з 05 січня 2011 року по 04 листопада 2011 року, що безпосередньо вплинуло на розмір її пенсійного забезпечення. З метою усунення цієї ситуації позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про зарахування вказаного періоду до страхового стажу. На підтвердження факту роботи за спірний період позивач подала додаткові документи, які містять відомості про характер виконуваної роботи, тривалість трудової діяльності, посаду та отримання заробітної плати. ОСОБА_1 вважає, що подані документи свідчать, що у спірний період позивач фактично здійснювала трудову діяльність у якості гувернантки, виконувала роботу на постійній основі та отримувала регулярну оплату праці. Листом від 21 лютого 2025 року відповідач повідомив позивачку, що спірний період роботи не може бути зарахований до страхового стажу у зв`язку з відсутністю відповідних відомостей у системі персоніфікованого обліку. ОСОБА_1 зазначає, що відповідач фактично обмежився констатацією відсутності таких відомостей та не врахував подані позивачкою документи. На думку позивача, відповідач, отримавши додаткові документи, не здійснив жодних дій, спрямованих на їх перевірку, не вжив заходів для з`ясування фактичних обставин виконання нею трудової діяльності та не надав оцінки поданим доказам. Позивач зазначає, що вона не мала можливості впливати на належність оформлення трудових відносин чи виконання обов`язків іншими особами, а тому не може нести негативні наслідки у вигляді втрати страхового стажу за обставин, які від неї не залежали. ОСОБА_1 додає, що внаслідок не зарахування спірного періоду до страхового стажу відповідачем не було здійснено належний перерахунок пенсії позивача, що призвело до заниження її розміру та недоотримання пенсійних виплат з моменту звернення до органу Пенсійного фонду. Позивач вважає, що відповідач, маючи у своєму розпорядженні документи, які підтверджують факт її роботи у спірний період, фактично ухилився від виконання обов`язку з повного та всебічного розгляду її заяви, чим допустив бездіяльність. У зв`язку з цим позивач просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

28.08.2025 представник Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надіслав до Київського окружного адміністративного суду письмовий відзив, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . В обґрунтуванні зазначено, що позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та з 31 жовтня 2017 року отримує пенсію по інвалідності. Пенсія призначена на підставі відомостей, що містяться в її пенсійній справі, з урахуванням наявного страхового стажу та заробітку. Страховий стаж позивачки визначався за даними системи персоніфікованого обліку, а також за документами, поданими для підтвердження періодів трудової діяльності до впровадження цієї системи. Інформація про трудову діяльність, заробіток та сплату страхових внесків формується на підставі відомостей, які подаються роботодавцями та іншими уповноваженими органами. За результатами перевірки пенсійної справи загальний страховий стаж позивачки становить 27 років 10 місяців 23 дні, у тому числі додатковий страховий стаж 5 років 2 місяці 26 днів. Окремі періоди трудової діяльності ОСОБА_1 не були зараховані до страхового стажу. Зокрема, за періоди з 28.10.1998 по 20.01.1999, з 17.07.2000 по 08.10.2001, з 26.04.2002 по 02.05.2002, з 05.06.2002 по 31.12.2003 у матеріалах пенсійної справи відсутні записи в трудовій книжці, уточнюючі документи або інші підтверджувальні відомості, що давали б змогу врахувати ці періоди. За періоди з 01.01.2004 по 31.05.2004, з 01.09.2004 по 31.04.2005, з 04.07.2005 по 23.08.2005, з 29.11.2006 по 29.06.2008, з 02.03.2009 по 30.09.2010, з 05.11.2011 по 29.04.2013 у системі персоніфікованого обліку відсутні відомості про сплату страхових внесків, у зв`язку з чим ці періоди також не були включені до страхового стажу. Раніше позивачка вже зверталася до суду з вимогами про зарахування до страхового стажу значної кількості періодів трудової діяльності, за які відсутні записи в трудовій книжці або дані персоніфікованого обліку. За результатами розгляду цієї справи судом було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Подальше звернення з аналогічними вимогами призвело до закриття провадження у справі. Пенсія ОСОБА_1 обчислювалася із заробітної плати за періоди, підтверджені документально та даними персоніфікованого обліку, а також неодноразово перераховувалася з урахуванням показників середньої заробітної плати та проведених індексацій. У результаті перерахунків розмір пенсійної виплати було доведено до мінімального рівня, з урахуванням встановлених надбавок і доплат. Відповідач зазначає, що розрахунок пенсії здійснювався на підставі наявних у пенсійній справі документів, а всі перерахунки проводилися автоматично відповідно до актуальних показників. За відсутності підтверджувальних відомостей щодо окремих періодів трудової діяльності підстав для включення таких періодів до страхового стажу не вбачалося. У зв`язку з цим відповідач вважає, що під час визначення страхового стажу та розміру пенсії позивачки діяв на підставі наявної інформації та не має підстав для зарахування до страхового стажу періодів, які не підтверджені відповідними даними.

Окрім цього, суд приймає до уваги, що 26.08.2025 на адресу суду скеровано копію пенсійної справи по інвалідності ОСОБА_1 .

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та з 31 жовтня 2017 року отримує пенсію по інвалідності.

Пенсія призначена на підставі відомостей, що містяться в її пенсійній справі, з урахуванням визначеного страхового стажу та заробітку, що підтверджуються копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого позивачу Пенсійним фондом України та довідкою (до акта огляду медико-соціальною експертною комісією) серії АВ № 0657811 від 09.11.2017.

Під час призначення та подальших перерахунків пенсії страховий стаж ОСОБА_1 визначався за даними системи персоніфікованого обліку, а також за документами, поданими для підтвердження періодів трудової діяльності.

За результатами перевірки матеріалів пенсійної справи загальний страховий стаж позивачки становить 27 років 10 місяців 23 дні, у тому числі додатковий страховий стаж 5 років 2 місяці 26 днів.

З матеріалів справи вбачається, що окремі періоди трудової діяльності ОСОБА_1 не були зараховані до страхового стажу у зв`язку з відсутністю підтверджувальних відомостей. Зокрема, за окремі періоди у матеріалах пенсійної справи відсутні записи в трудовій книжці, уточнюючі документи або дані системи персоніфікованого обліку про сплату страхових внесків.

Предметом цього спору є період роботи позивачки з 05 січня 2011 року по 04 листопада 2011 року, який не був зарахований відповідачем до страхового стажу.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про зарахування зазначеного періоду до страхового стажу та надала додаткові документи, що містять відомості про виконання нею трудової діяльності у спірний період, характер роботи, її тривалість, займану посаду та отримання оплати праці.

Листом від 21 лютого 2025 року відповідач повідомив позивачку про відмову у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу з підстав відсутності відповідних відомостей у системі персоніфікованого обліку.

Не зарахування спірного періоду до страхового стажу призвело до того, що перерахунок пенсії позивачки з урахуванням цього періоду здійснений не був, унаслідок чого розмір пенсійних виплат залишився без змін.

Разом з тим матеріали справи містять відомості про те, що раніше ОСОБА_1 вже зверталася до суду з вимогами про зарахування до страхового стажу інших періодів трудової діяльності, за результатами розгляду яких у задоволенні позову було відмовлено, а подальше звернення з аналогічними вимогами призвело до закриття провадження. Водночас спірний у цій справі період є окремим та предметом попереднього судового розгляду не був.

З матеріалів справи судом встановлено, що на підтвердження здійснення трудової діяльності у якості няні та гувернантки позивачкою подано низку письмових документів.

Так, у матеріалах справи міститься довідка від 25 грудня 2000 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 працювала в сім`ї на посаді няні у період з 28 жовтня 1998 року по 19 грудня 2000 року, здійснювала догляд та виховання дітей, а її щомісячна заробітна плата становила 560 гривень.

З довідки від 15 жовтня 2003 року встановлено, що ОСОБА_1 працювала в сім`ї на посаді гувернантки у період з 20 червня 2002 року по 15 жовтня 2003 року та здійснювала підготовку дитини до школи. Щомісячна заробітна плата становила 940 гривень.

Відповідно до довідки від 02 жовтня 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 працювала в сім`ї на посаді гувернантки у період з 02 березня 2009 року по 30 вересня 2010 року та здійснювала підготовку дитини до школи. Розмір щомісячної заробітної плати становив 1 650 гривень.

Крім того, у матеріалах справи міститься довідка від 30 червня 2008 року, згідно з якою ОСОБА_1 працювала в сім`ї на посаді гувернантки у період з 29 листопада 2006 року по 29 червня 2008 року та здійснювала підготовку дитини до школи. Щомісячна заробітна плата становила 1 700 гривень.

Разом з тим у матеріалах справи міститься рекомендаційний лист від 11 квітня 2005 року, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 працювала у період з вересня 2004 року по квітень 2005 року нянею-гувернанткою. У документі зазначено, що вона здійснювала догляд та виховання дитини протягом повного робочого дня, будувала роботу відповідно до режиму дня дитини, організовувала навчальні та розвивальні заняття, а також здійснювала підготовку дитини до відвідування дитячого закладу. У рекомендаційному листі також міститься характеристика позивачки як особи, що має досвід роботи з дітьми та належно виконувала покладені на неї обов`язки.

Окрім зазначеного, у матеріалах справи наявні рекомендації від 14 травня 2001 року, 21 березня 2002 року та 11 травня 2004 року, складені російською мовою. Вказані документи судом не приймаються до уваги, оскільки до матеріалів справи не подано їх переклад українською мовою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 8 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 1058-ІV) передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 3 статті 24 Закону № 1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону № 1058-ІV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у частині 1 статті 20 Закону № 1058-ІV, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Відповідно до ч. 12 ст. 20 цього Закону страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Таким чином, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, у ч. 10 ст. 20 Закону № 1058-ІV, вказано, що якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до положень ст. 106 Закону № 1058-XV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а.

Тобто, відповідно до усталеної судової практики, зокрема правових позицій Верховного Суду, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку відомостей про сплату страхових внесків сама по собі не є безумовною підставою для відмови у зарахуванні відповідних періодів до страхового стажу, оскільки працівник не повинен нести негативні наслідки неналежного виконання підприємством-страхувальником обов`язку щодо сплати страхових внесків.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 серпня 2022 року у справі № 560/4616/20 дійшов висновків, що внаслідок невиконання підприємством обов`язку по нарахуванню та сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на такому підприємстві у спірні періоди, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Разом із тим суд звертає увагу, що зазначена правова позиція застосовується виключно за умови підтвердження факту існування страхувальника та перебування особи у статусі застрахованої, а саме за наявності доказів того, що особа перебувала у трудових відносинах із роботодавцем, який був зареєстрований як платник страхових внесків та на якого законом покладено обов`язок щодо їх нарахування і сплати.

Предметом цього спору є період роботи позивачки з 05 січня 2011 року по 04 листопада 2011 року, який не був зарахований відповідачем до страхового стажу.

Так, у спірних правовідносинах встановлено, що ОСОБА_1 здійснювала трудову діяльність у приватних сім`ях як няня (гувернантка).

На підтвердження цього позивачкою подано такі документи:

- довідку від 25 грудня 2000 року, згідно з якою позивачка працювала в сім`ї на посаді няні у період з 28 жовтня 1998 року по 19 грудня 2000 року;

- довідку від 15 жовтня 2023 року, відповідно до якої позивачка працювала в сім`ї на посаді гувернантки у період з 20 червня 2002 року по 15 жовтня 2003 року;

- довідку від 30 червня 2008 року, з якої вбачається, що позивачка працювала в сім`ї на посаді гувернантки у період з 29 листопада 2006 року по 29 червня 2008 року;

- довідку від 02 жовтня 2012 року, згідно з якою позивачка працювала в сім`ї на посаді гувернантки у період з 02 березня 2009 року по 30 вересня 2010 року;

- рекомендаційний лист від 11 квітня 2005 року, з якого вбачається, що позивачка працювала нянею-гувернанткою у період з вересня 2004 року по квітень 2005 року.

При цьому матеріали справи не містять жодних доказів того, що фізичні особи, у яких працювала позивачка, були зареєстровані як страхувальники, перебували на обліку в органах Пенсійного фонду України та мали передбачений законом обов`язок зі сплати страхових внесків за найману працю. Також відсутні докази укладення трудових договорів, нарахування страхових внесків або подання відповідної звітності до органів Пенсійного фонду України.

Подані позивачкою довідки, рекомендаційні листи та інші документи підтверджують факт виконання нею певних робіт і отримання винагороди, однак не підтверджують ані наявності страхувальника у розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ані факту нарахування та сплати страхових внесків, що є обов`язковою умовою зарахування періодів після впровадження системи персоніфікованого обліку до страхового стажу відповідно до статті 24 цього Закону.

За таких обставин відсутність відомостей у системі персоніфікованого обліку у даній справі не може розцінюватися як наслідок неналежного виконання страхувальником своїх обов`язків, оскільки сам факт існування такого страхувальника не доведений. Відтак правова позиція щодо неможливості покладення негативних наслідків на працівника у разі несплати внесків роботодавцем не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Так, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1), передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи: що підтверджує реєстраційний номер облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховуються до страхового стажу для призначення пенсії до 01.01.2004, зараховуються до страхового стажу на підставі документів, визначених Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, де основним документом, що підтверджує стаж до впровадження персоніфікованого обліку, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або у випадках, коли записи у ній відсутні чи містять неправильні або неточні дані, для підтвердження стажу приймаються лише документи, передбачені цим Порядком, у тому числі дані Реєстру застрахованих осіб, виписки та довідки з інформаційних систем підприємств, особові рахунки та відомості про виплату заробітної плати, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання, а також інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Водночас, суд вважає, що документи, надані позивачкою у цій справі: довідки про трудову діяльність, рекомендаційні та характеристичні листи підтверджують лише факт виконання нею роботи та отримання заробітної плати, але не містять даних про нарахування та сплату страхових внесків у системі персоніфікованого обліку. У зв`язку з цим вони не є належними та достатніми доказами для зарахування відповідних періодів до страхового стажу.

Підстав для включення до страхового стажу періодів, за які відсутні записи у трудовій книжці, уточнюючі документи або відомості з персоніфікованого обліку, суд не вбачає.

Суд зазначає, що під час розгляду справи ним досліджено всі надані сторонами докази, у тому числі матеріали пенсійної справи позивачки, пояснення сторін, довідки та інші документи, подані на підтвердження виконання нею трудових обов`язків у різні періоди.

Разом із тим суд звертає увагу, що окрім зазначених довідок, рекомендаційних листів та матеріалів пенсійної справи, позивачкою не подано інших доказів, які б підтверджували перебування її у спірні періоди у трудових відносинах із страхувальником або факт нарахування та сплати за неї страхових внесків у порядку, визначеному Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Подані довідки та рекомендаційні листи підтверджують виконання позивачкою робіт з догляду та виховання дітей у приватних сім`ях, однак не містять відомостей про реєстрацію роботодавців як страхувальників, нарахування заробітної плати в порядку, передбаченому законодавством, та сплату страхових внесків, а також не охоплюють у повному обсязі спірний період, зарахування якого є предметом позову.

Натомість матеріали пенсійної справи містять розрахунок середньомісячного заробітку позивачки від 20.06.2025 та перерахунок пенсії від 20.06.2025.

Відповідно до розрахунок середньомісячного заробітку ОСОБА_1 від 20.06.2025 період із 01.01.2011 по 31.01.2011 зарахований до стажу позивачки відповідачем із заробітком у розмірі 520,71 грн. при коефіцієнті 0,24357.

Відповідно до перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 20.06.2025 страховий стаж позивачки становить 27 років 10 місяців та 22 дні. Також, відповідно до перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 25.02.2025, що передував зверненню до суду, страховий стаж позивачки також становив 27 років 10 місяців та 22 дні.

Таким чином період із 01.01.2011 по 31.01.2011 зарахований відповідачем до стажу позивачки з заробітком у розмірі 520,71 грн.

Окрім цього, матеріали пенсійної справи не містять інших відомостей, які б підтверджували включення спірних періодів до системи персоніфікованого обліку або наявність правових підстав для їх зарахування до страхового стажу після впровадження такої системи.

Таким чином, суд вирішує спір виключно в межах наданих сторонами доказів, а за відсутності належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність у позивачки страхового стажу у спірні періоди відповідно до вимог закону, суд позбавлений можливості дійти іншого висновку, ніж той, що випливає з досліджених матеріалів справи.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що відповідач діяв у межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема спірний період із 01.01.2011 по 31.01.2011 зарахований відповідачем до страхового стажу позивачки, а правові підстави для зарахування спірного періоду із 01.02.2011 по 04.11.2011 до страхового стажу та проведення перерахунку пенсії відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

2. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення та набирає законної сили в порядку встановленому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Вісьтак М.Я.