Справа № 300/4592/25
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2026-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2026 р. справа № 300/4592/25

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Панікара І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Луцик Маргарита Володимирівна, діючи в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач), звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), за змістом якого просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.02.2025 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії по втраті годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 ;

- зобов`язати відповідача призначити пенсію по втраті годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 з 30.01.2025.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка, як дружина померлого годувальника, яка на час звернення до відповідача досягла 64-річного віку, має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Водночас, відповідач відмовив в призначенні пенсії, посилаючись на відсутність у неї страхового стажу, необхідного для призначення пенсії по втраті годувальника. Позивач вказує, що статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Отже, відмова відповідача в призначенні пенсії по втраті годувальника є протиправною та призвела до порушення прав останньої.

По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху (а.с.22).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.07.2025 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 263 КАС України (а.с.28).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.08.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення співвідповідача в адміністративній справі № 300/4592/25 відмовлено.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 01.08.2025, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечила. Вказала, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Звертає увагу суду, що законодавець чітко пов`язує виникнення права на призначення пенсії за віком з досягненням певного віку та наявністю певного страхового стажу, відтак пенсійний вік необхідно рахувати в розумінні статті 26 Закону № 1058. Страховий стаж позивачки становить 0 років 0 місяців 0 днів, що є недостатнім для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону № 1058. Зважаючи на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.31-34).

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 09.02.1980 про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.18) .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Манявською сільською радою, актовий запис 26 (а.с.17).

Відповідно до змісту довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ за № 835812, ОСОБА_1 з 01.11.2019 встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с.15).

Досягнувши 64-річного віку, ОСОБА_1 , 30.01.2025 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до статті 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.02.2025 за № 66 позивачці відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника, у зв`язку з тим, що на дату досягнення пенсійного віку відсутній необхідний страховий стаж 28 років (а.с.5-6).

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

При вирішені спору суд виходить із того, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-ІV).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-ІV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 10 Закону № 1058-IV, передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визначено умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Так, за змістом абзацу 1 частини першої статті 36 Закону № 1058-ІV (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Отже, зазначеною нормою закону визначені умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, за яких пенсія у зв`язку з втратою годувальника - пенсіонера, призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, що були на його утриманні, незалежно від тривалості страхового стажу.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 36 Закону № 1058-ІV, непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону № 1058-ІV, до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до приписів частини 1 статті 38 Закону № 1058-ІV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім`ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно.

Таким чином, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, при цьому, необхідною умовою для призначення вказаним особам пенсії у зв`язку з втратою годувальника або переведення на такий вид пенсії, є, зокрема, перебування на повному утриманні померлого годувальника та одержування від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Як уже зазначалося судом, ОСОБА_1 , 30.01.2025 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до статті 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.02.2025 за № 66 позивачці відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника, у зв`язку з тим, що на дату досягнення пенсійного віку відсутній необхідний страховий стаж 21 років.

Інших підстав для відмови позивачці у призначенні пенсії по втраті годувальника відповідачем не зазначено, а рішення таких не містить.

Однак, суд вважає помилковою прив`язку для цілей призначення пенсії саме по втраті годувальника до наявності страхового стажу, необхідного саме для пенсії за віком. Формулювання в нормі закону відсилки до статті 26 Закону, на переконання суду, вимагає саме дотримання віку за цією статтею, а не страхового стажу, що є алогічним при питанні призначенні пенсії по втраті годувальника, при цьому, доводи відповідача мали б бути враховані, у разі формулювання в цій нормі прив`язки не до віку, а до віку та стажу, визначеного статтею 26 Закону № 1058-ІV, чого вона не містить.

Висновок відповідача, покладений в основу рішення щодо відсутності у позивачки достатнього страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-ІV суд вважає помилковим, оскільки положення статті 36 Закону № 1058-ІV, яким визначено умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, не пов`язують право на такий вид пенсії з наявністю певного страхового стажу утриманця, відтак, мотивування відповідача щодо відсутності у позивачки 21 року страхового стажу не може вважатися законною підставою для відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.02.2025 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії по втраті годувальника, є протиправним та таким, що підлягає до скасування.

Окрім того, суд вважає за належне вказати щодо аргументу сторони відповідача в частині, що рішення про відмову у призначенні пенсії, яке винесено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області скасовує попереднє рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оскільки винесено останнім.

Так, саме по собі ухвалення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області рішення від 05.05.2025 за повторною заявою позивача не є безумовною підставою для скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.02.2025.

Норми Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, не містять припису щодо втрати чинності попереднім рішенням у разі прийняття нового рішення за аналогічною заявою.

Відповідно до принципу правової визначеності та статті 19 Конституції України індивідуальний адміністративний акт вважається чинним доти, доки він не скасований або не змінений у встановленому законом порядку.

Оскільки в рішенні від 05.05.2025 відсутня пряма вказівка на скасування рішення від 07.02.2025, а окремого акта про його скасування суду не надано, підстав вважати попереднє рішення таким, що втратило чинність, немає.

Водночас, суд звертає увагу сторін на те, що на момент смерті чоловіка у 2004 році позивачка була працездатною особою, не мала статусу особи з інвалідністю, не досягла пенсійного віку та не перебувала на утриманні померлого годувальника.

Окрім того, згідно записів трудової книжки позивачки серії НОМЕР_3 (а.с.10-12) судом встановлено, що з 20.02.2004 по 27.05.2005 останній здійснювалися виплати допомоги по безробіттю відповідно до пункту 2 статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», однак відсутні докази того, що позивачка втратила джерело засобів до існування саме внаслідок смерті чоловіка, як того вимагають положення статті 36 Закону № 1058-IV для чоловіка (дружини), які не перебували на утриманні годувальника.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника для чоловіка (дружини) померлого, який не перебував на його утриманні, виникає лише за умови втрати джерела засобів до існування. При цьому така втрата має бути безпосередньо пов`язана зі смертю годувальника, а не з іншими обставинами, що настали значно пізніше. Сам по собі факт досягнення пенсійного віку або зміна соціального статусу через багато років після смерті годувальника не породжує нового права на пенсію цього виду.

Суд також враховує, що на момент звернення позивачки у 2025 році із заявою про перехід на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відсутні докази того, що вона втратила джерело засобів до існування саме внаслідок смерті чоловіка у 2004 році. Причинно-наслідковий зв`язок між смертю годувальника та поточним матеріальним становищем позивачки матеріалами справи не підтверджено. Натомість право позивачки на пенсійне забезпечення реалізовано шляхом призначення їй пенсії за віком відповідно до вимог законодавства.

Суд зазначає, що сама по собі помилковість підстав, наведених у рішенні пенсійного органу, не створює для позивачки права на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, оскільки для набуття такого права повинні бути виконані всі умови, визначені статтею 36 Закону № 1058-IV, зокрема: належність особи до кола непрацездатних членів сім`ї померлого годувальника та перебування на його утриманні, або ж втрата джерела засобів до існування у зв`язку зі смертю годувальника.

За таких обставин суд доходить до висновку, що позивачка не відповідає законодавчо встановленим критеріям для визнання її непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника, який мав би право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, відтак відмова у призначенні позивачці пенсії по втраті годувальника є по суті правомірною, однак з інших, ніж зазначені відповідачем у спірному рішенні, підстав. Це свідчить про відсутність у позивачки суб`єктивного права на переведення на такий вид пенсійного забезпечення за наявних фактичних і правових умов.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень недовів у повному об`ємі правомірність своїх дій.

За таких обставин, заявлені позивачем позовні підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення частково, позивачка, згідно з квитанцією від 14.07.2024, підтвердила сплату судового збору на суму 968,96 грн., за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір в розмірі 484,48 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.02.2025 за № 66.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, проспект Соборний, 158 Б, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69057) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) частину сплаченого судового збору у розмірі 484,48 грн. (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, проспект Соборний, 158 Б, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69057).

Суддя /підпис/ Панікар І.В.