Справа № 240/10886/25
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/10886/25

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток при звільненні за 1994 рік - 30 діб; за 1995 рік - 30 діб; за 1996 рік - 30 діб; за 1997 рік - 30 діб; за 2002 рік - 30 діб; за 2005 рік - 35 діб; за 2006 рік - 35 діб; за 2007 рік - 35 діб; за 2008 рік - 40 діб; за 2009 рік - 40 діб, за 2010 рік - 40 діб з урахуванням індексації;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток при звільненні за 1994 рік - 30 діб; за 1995 рік - 30 діб; за 1996 рік - 30 діб; за 1997 рік - зо діб; за 2002 рік - 30 діб; за 2005 рік - 35 діб; за 2006 рік - 35 діб; за 2007 рік - 35 діб; за 2008 рік - 40 діб; за 2009 рік - 40 діб за 2010 рік - 40 діб з урахуванням індексації, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 31.12.2010.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що з 1994 року по 31.12.2010 проходив службу в органах внутрішніх справ та не використав у повному обсязі щорічні відпустки, на які мав право, при цьому під час звільнення, грошову компенсацію за всі невикористані дні таких відпусток, не отримав. Вважає свої права порушеними, а тому звернувся до суду за їх захистом.

Відповідно до ухвали суду від 07.05.2025 визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду із даним позовом, поновлено пропущений строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

26.05.2025 представник Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі - відповідач, ГУНП) подав до суду відзив на позовну заяву разом із витребуваними документами, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. ГУНП звертає увагу суду, що відповідно до довідки УКЗ ГУНП в Житомирській області від 05.02.2025 № 151/12/01-2025, позивачем використано відпустки у 1998-2001, 2003-2004 роках, у 1996-1997, 2002 році право і відпустку у 30 днів не використовував, крім того за 1994-1995, 2005-2010 роки відсутня інформація, щодо використання ним відпусток, а тому права на компенсацію за невикористані ним відпустки у позивача не виникає. Звертає увагу суду, що позивач у позовній заяві зазначає про невикористані дні щорічних відпусток при звільненні, зокрема: за 1994 рік - 30 діб; за 1995 рік - 30 діб; за 1996 рік - 30 діб; за 1997 рік - 30 діб; за 2002 рік - 30 діб; за 2005 рік - 35 діб; 2006 рік - 35 діб; за 2007 рік - 35 діб; за 2008 рік - 40 діб; за 2009 рік - 40 діб; за 2010 рік - 40 діб, однак враховуючи відповідь ГУНП на заяву позивача про виплату вказаної компенсації, встановити кількість днів відпусток за вказані роки позивачі не можливо.

Крім того, представник відповідача зазначає, що відповідно до ч.1 ст.77 КАС України у разі відсутності, у зв`язку із закінченням терміну зберігання у відповідача доказів, які можуть підтвердити правомірність позовних вимог, позивач має самостійно надати докази на обґрунтування позову. В свою чергу, позивачем не доведено, що ним у вказаний період не було використано відпустку, або йому не було здійснено компенсаційні виплати при їх невикористанні. Більш того, наголошує, що позивач, звільнившись 31.12.2010 з органів внутрішніх справ України мав знати про невиплату йому компенсації за невикористані у спірний період чергові відпустки та своєчасно звернутись до роботодавця із відповідним запитом про отримання підтверджуючої інформації. Втім, позивач просить нарахувати та сплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні чергових відпусток, у тому числі після закінчення терміну зберігання документів, які підтверджують факт вибуття або не вибуття позивача у відпустки.

Положенням ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, судом встановлено наступне.

За змістом позовної заяви, що не оспорюється ГУНП, ОСОБА_1 з 1994 року проходив службу в органах внутрішніх справ - міліції (Житомирська область).

Наказом ГУНП в Житомирській області № 490о/с від 29.12.2020 позивача з 31.12.2010 звільнено зі служби в поліції за пп. "ж" п.64 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням). Вислуга на день звільнення складала: календарна - 17 років 10 місяців 02 днів, у пільговому обчисленні - 23 роки 11 місяців 04 днів.

Позивач вважаючи, що на момент звільнення зі служби в органах внутрішніх справ - міліції (Житомирська область) мав право на отримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, звернувся до відповідача за відповідним роз`ясненням.

У відповідь на запит, ГУНП направило позивачу довідку про надання відпусток у період проходження служби в органах внутрішніх справ. Повідомлено, що за результатами перегляду наказів Володарськ - Волинського РВ УМВС України в Житомирській області за період 1994 - 2010, які були передані на зберігання до ВРТЗІ ГУНП в Житомирській області, а саме архівні справи № 24-37 опис 2 фонд 71, встановлено наявність наказів щодо надання щорічних відпусток лише у справах, які зазначені у довідці, у інших справах встановлено відсутність наказів щодо надання щорічних відпусток, використання відпусток у ці періоди спростувати або підтвердити неможливо.

Додатково, супровідним листом ГУНП в Житомирській області № 32896-2025 від 07.02.2025 позивачу направлено копії особистих рахунків за 1995 по 2010 роки наданих управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП та одночасно повідомлено, що відповідно до п. 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення), особам рядового і начальницького складу, які звільнялись з органів внутрішніх справ, виплачувалась грошова компенсація за невикористану у році звільнення. Виплата компенсації за невикористані щорічні відпустки в минулих роках зазначеним Положенням у 2010 році не була передбачена.

Бездіяльність ГУНП щодо ненарахування та невиплати вказаних вищевказаних виплат позивач вважає протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про міліцію" № 565-XII від 20.12.1990 (далі -Закону № 565-XII, чинного на момент проходження позивачем служби в органах внутрішніх справи) міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон № 580-VIII) у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Поряд з цим, згідно з Положенням про МВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах: забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг; захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні; цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

На підставі співставлення завдань і функцій цих трьох органів можна дійти висновку, що МВС України є органом влади, який формує державну політику, зокрема у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Між тим, реалізація державної політики у вказаній сфері відноситься до компетенції Національної поліції, а до цього вказані завдання та функції держави покладались на міліцію.

Таким чином правонаступником прав та обов`язків ліквідованих управлінь МВС, ураховуючи правовий статус, обсяг повноважень і принцип територіальності, є територіальний орган Національної поліції, а саме Головне управління Національної поліції в Житомирській області.

Подібна правова позиція щодо передачі функцій ліквідованих управлінь МВС України до відповідних управлінь Національної поліції неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.05.2018 в справі № П/811/3414/15, від 25.06.2020 в справі № 420/6852/18, від 06.08.2020 в справі № 821/3865/15-а, від 22.10.2020 в справі №520/5147/19, від 05.11.2020 в справі №752/2391/17 (2а-14/09), від 04.08.2022 в справі №824/3161/14-а, від 17.05.2023 в справі № 240/11052/20, від 28.06.2023 у справі № 823/1462/15, від 17.08.2023 у справі 240/2979/21 і правових підстав для відступлення від неї суд не вбачає.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

За правилами статті 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Частинами 1-2 ст.18 Закону № 565-XII передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України.

Форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати (ч.1 ст.19 Закону № 565-XII).

Працівники міліції перебувають під захистом держави, що здійснюється в порядку і випадках, передбачених законом (ст.21 Закону № 565-XII).

Держава гарантує працівникам міліції соціальний захист (ч.1 ст.22 Закону № 565-XII).

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29.07.1991 (далі - Положення №114).

Відповідно до п.52 Положення №114 чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік (п.п.3 п.55 Положення №114).

Аналіз викладених норм, дає підстави для висновку, що відповідно до положень Закону № 565-XII та Положення №114 міліціонерам, які звільняються зі служби в органах внутрішніх справ, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні, зокрема, щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток.

Отже, у випадку звільнення з органів внутрішніх справи, особі виплачується компенсація за всі невикористані ним дні, як основної, так і додаткової відпустки, у тому числі і тих, що надаються учасникам бойових дій.

Закон України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15.11.1996 установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ст.4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Відповідно до довідки ГУНП про надання відпусток позивачу:

- за 1994 - 1995 роки відсутні накази щодо надання відпусток особовому складу (мав право на 30 діб);

- за 1996 - 1997 роки - не використав (мав право на 30 діб);

- за 1998 рік - використано 30 діб, відповідно до наказу Володарськ - Волинського РВ № 15 (1998р.), Фонд 71 опис 2 справа 27 (мав право на 30 діб);

- за 1999 рік - використано 30 діб, відповідно до наказу Володарськ - Волинського РВ № 67 (1999р.), Фонд 71 опис 2 справа 28 (мав право на 30 діб);

- за 2000 рік - використано 30 діб, відповідно до наказу Володарськ - Волинського РВ № 76 (2000р.), № 5 (2001р.), Фонд 71 опис 2 справа 28,29 (мав право на 30 діб);

- за 2001 рік - використано 30 діб, відповідно до наказу Володарськ - Волинського РВ № 4 (2002р.), Фонд 71 опис 2 справа 30 (мав право на 30 діб);

- за 2002 рік - не використовував (мав право на 30 діб);

- за 2003 рік - використано 35 діб, відповідно до наказу Володарськ - Волинського РВ № 100 (2003р.); фонд 71 опис 2 справа 30 (мав право на 35 діб);

- за 2004 рік - використано 35 діб, відповідно до наказу Володарськ - Волинського РВ № 64 (2004р.), № 156 (2004р.), Фонд 71 опис 2 справа 31 (мав право на 35 діб);

- за 2005 рік - інформація відсутня (мав право на 35 діб);

- за 2006 рік - відсутні накази щодо надання відпусток особовому складу (мав право на 35 діб);

- за 2007 рік - відсутні накази щодо надання відпусток особовому складу (мав право на 35 діб);

- за 2008 рік - відсутні накази щодо надання відпусток особовому складу (мав право на 40 діб);

- за 2009 рік - відсутні накази щодо надання відпусток особовому складу (мав право на 40 діб);

- за 2010 рік - відсутні накази щодо надання відпусток особовому складу (мав право на 40 діб).

У свою чергу, за дослідженими копіями особистих рахунків позивача за 1995 по 2010 роки, встановлено, що з 30.11.1994 по 31.12.2010 він проходив службу в органах внутрішніх справ та перебував у щорічних відпустках, зокрема у період:

- з 20.01.1998 по 18.02.1998 за 1998 рік;

- з 09.09.2000 по 09.10.2000, з 11.01.2000 по 18.01.2000 за 2000 рік;

- з 10.01.2001 по 09.02.2001 за 2001 рік;

- з 23.09.2003 по 28.10.2003 (наказ № 100 від 23.09.2003) за 2003 рік;

- з 03.04.2004 по 05.04.2004 (наказ № 64 від 01.04.2004), з 07.08.2004 по 09.09.2004 (№ 156 від 04.08.2004) за 2004 рік;

- 16.04.2009 по 23.05.2009 (наказ № 125) за 2009 рік, відповідно до інформації особової картки за № , копія якої наявна в матеріалах справи;

- 25.02.2010 по 03.03.2010 (наказ № 73) та з 09.08.2010 по 11.09.2010 за 2010 рік, відповідно до інформації особової картки за № , копія якої наявна в матеріалах справи.

Тобто під час проходження служби позивач не використав у повному обсязі своє соціальне право на належний відпочинок - відпустки, зокрема:

- з 1994 року по 1997 рік по 30 днів за кожен рік;

- у 2002 році - 30 днів;

- з 2005 року по 2007 рік по 35 днів за кожен рік;

- у 2008 році - 40 днів;

- у 2009 році - 2 дні.

Втім відомості про нарахування йому під час звільнення 31.12.2020 компенсації за усі невикористані дні таких відпусток матеріали справи не містять.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за: за період з 1994 року по 1997 рік по 30 днів за кожен рік; за 2002 рік - 30 днів; за період з 2005 року по 2007 рік по 35 днів за кожен рік; у 2008 році - 40 днів та у 2009 році - 2 дні.

За інформацією викладеною у листі управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Житомирській області № 31233-2025 від 05.02.2025, наявного в матеріалах справи, у результаті перегляду наказів Володарськ-Волинського РВ УМВС України в Житомирській області за період 1994-2010, які були передані на зберігання до ВРТЗІ ГУНП в Житомирській області, а саме архівні справи №№ 24-37 опис 2 фонд 71 встановлено наявність наказів щодо надання щорічних відпусток ще у справах, які зазначені у довідці № 151/120/01-2025 від 05.02.2025. У інших справах встановлено відсутність наказів щодо надання щорічних відпусток, використання відпусток у ці періоди спростувати чи підтвердити неможливо.

При цьому, відповідно до п.16 ст.1 частини 1 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України 20.07.1998 № 41 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.09.1998 за № 576/3016 (який був чинним до 01.01.2013), накази, розпорядження міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій про надання відпусток зберігаються 5 років.

Відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, термін зберігання документів (графіків, заяв, відомостей) про надання та використання щорічних, творчих, соціальних відпусток, відпусток без збереження заробітної плати, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням - 1 рік, накази про надання щорічних оплачуваних відпусток - 5 років.

Сукупність обставин встановлених судом зводяться до того, що Головне управління Національної поліції в Житомирській області, хоча і є правонаступником Володарськ-Волинського РВ УМВС України в Житомирській області, однак факт звільнення (саме звільнення) позивача з УМВС України в Житомирській області 29.12.2010 та терміну зберігання документів (графіків, заяв, відомостей) про надання та використання щорічних, творчих, соціальних відпусток, відпусток без збереження заробітної плати, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням - 1 рік, наказів про надання щорічних оплачуваних відпусток - 5 років, дають дійти висновку суду, що обставини щодо періоду з 1994 року до 2010 підлягають доказуванню в порядку ч.1 ст.77 КАС України. Тобто, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи документально підтверджені обставини справи, у сукупності із доводами сторін, суд дійшов висновку, що позивачу при звільненні зі служби в міліції повинні були нарахувати грошову компенсацію за усі вищевказані дні невикористаної щорічної чергової відпустки, зокрема:

- з 1994 року по 1997 рік по 30 днів за кожен рік (підтверджено довідкою ГУНП № 151/120/01-2025 від 05.02.2025 про надання відпусток);

- у 2002 році - 30 днів (підтверджено довідкою ГУНП № 151/120/01-2025 від 05.02.2025 про надання відпусток);

- з 2005 року по 2007 рік по 35 днів за кожен рік (підтверджено довідкою ГУНП № 151/120/01-2025 від 05.02.2025 про надання відпусток);

- у 2008 році - 40 днів;

- у 2009 році - 2 дні.

Разом з тим, у довідці ГУНП № 151/120/01-2025 від 05.02.2025 про надання відпусток зазначено - за 2009 рік про відсутність наказів щодо надання відпусток особовому складу за 2009-2010 року, однак як свідчить інформація особової картки за № , копія якої наявна в матеріалах справи позивач перебував у щорічній відпустці відповідно до наказу № 125 у період з 16.04.2009 по 23.05.2009, тобто 38 днів, однак мав право на 40 днів. Крім того, перебував у відпустці з 25.02.2010 по 03.03.2010, відповідно до наказу № 73 та з 09.08.2010 по 11.09.2010 за 2010 рік, про що свідчить копія інформації особової картки за № , яка міститься в матеріалах справи.

При цьому, з огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону № 504, яким передбачено право працівника у разі звільнення на виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19 та у постанові від 20.07.2023 у справі №200/18480/21.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що при звільненні з позивачем не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної відпусток, а тому заявлені позовні вимоги є правомірними. Отже, наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку грошову компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби з органів внутрішніх справ.

Щодо вимоги про виплату компенсації за невикористані дні відпусток враховуючи індексацію грошового забезпечення, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" № 1282-XII від 03.07.1991 (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За змістом ст. 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Таким чином, законом визначено, що грошове забезпечення, як грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, підлягають індексації в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями.

Відповідно до п. 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

У силу положень ч. 2 ст. 8 Закону № 1282-ХІІ за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

З огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні відпусток, при звільненні: з 1994 року по 1997 рік по 30 днів за кожен рік, у 2002 році - 30 днів, з 2005 року по 2007 рік по 35 днів за кожен рік, у 2008 році - 40 днів та у 2009 році - 2 дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (31.12.2010) та з урахуванням індексації.

Разом з тим, згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суду з прав людини у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст.77, 139, 243, 246, 255, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (Старий бульвар, 5/37, м. Житомир, Житомирський район, Житомирська область, 10008. ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток при звільненні, зокрема: з 1994 року по 1997 рік по 30 днів за кожен рік, у 2002 році - 30 днів, з 2005 року по 2007 рік по 35 днів за кожен рік, у 2008 році - 40 днів та у 2009 році - 2 дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (31.12.2010) та з урахуванням індексації.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток при звільненні, зокрема: з 1994 року по 1997 рік по 30 днів за кожен рік, у 2002 році - 30 днів, з 2005 року по 2007 рік по 35 днів за кожен рік, у 2008 році - 40 днів та у 2009 році - 2 дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (31.12.2010) та з урахуванням індексації.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 19 січня 2026 р.

19.01.26