Справа № 200/6683/25
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2026-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року Справа№200/6683/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, до відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, до відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 31 липня 2025 року № 02 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 8 червня 2025 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу позивача періоду роботи з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року та здійснити призначення та виплату позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 8 червня 2025 року.

В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що 24 липня 2025 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності заява була розглянута Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. За наслідком розгляду заяви та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області 31 липня 2025 року прийняло рішення № 02 про відмову в призначенні пенсії, оскільки відповідно до наданих до заяви документів загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 28 років 8 місяців 13 днів (з необхідних 32 років). Зазначене рішення було прийнято у зв`язку із не зарахуванням пенсійним органом до страхового стажу позивача згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 27 липня 1983 року періоду роботи на Чернігівській фабриці індивідуального пошиву та ремонту трикотажних виробів з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року, оскільки відсутня підстава на звільнення. Інші періоди трудової діяльності зараховано до загального страхового стажу відповідно до наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Позивач зазначає, що відповідальність по заповненню, веденню трудової книжки покладається на адміністрацію підприємства, а тому у разі наявних неточностей (виправлень) у трудовій книжці, здійснених роботодавцем із порушенням, позивач не може нести негативні наслідки таких порушень, зокрема, бути позбавлений права на отримання пенсії. Посилається на постанову Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а. Позивач вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 31 липня 2025 року № 02 прийняте усупереч положенням чинного законодавства та є таким, що порушує її право на належний соціальний захист.

У відзиві Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зазначає про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог, обґрунтовуючи це наступним. 24 липня 2025 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Звернення було опрацьовано за принципом екстериторіальності спеціалістом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. В результаті опрацювання заяви ОСОБА_2 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області прийняло рішення від 31 липня 2025 року № 02 про відмову у призначенні пенсії за віком. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року не менше 32 років, вік позивача 60 років 1 місяць. Страховий стаж позивача становить 28 років 8 місяців 13 днів; не працює. За результатом розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 27 липня 1983 року не зарахований період роботи заявниці на Чернігівській фабриці індивідуального пошиву та ремонту трикотажних виробів з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року, оскільки підстава на звільнення відсутня. За таких обставин, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідних 32 років страхового стажу. Також у відзиві зазначено, що заява позивача про призначення пенсії за віком Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не розглядалась, відтак не є суб`єктом прийняття спірного рішення, а проживання позивача на території, яку обслуговує Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві не може бути підставою для зобов`язання цього органу вчиняти певні дії із зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 , оскільки визначальним фактором є визначення органу, яким було прийнято спірне рішення в межах даної справи.

У відзиві Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області також зазначає про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог, обґрунтовуючи це наступним. ОСОБА_1 звернулася із заявою від 24 липня 2025 року № 9363 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до відділу обслуговування громадян № 8 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Святошинський район). Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV починаючи з 1 січня 2025 року право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, 32 років; починаючи з 1 січня 2018 року після досягнення віку 63 роки з 1 січня 2028 року 25-35 років. Страховий стаж позивача на дату звернення - 28 років 08 місяців 13 днів. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 31 липня 2025 року № 02 відмовлено ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За доданими до заяви документами до страхового стажу позивача не зараховано період роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 27 липня 1983 року: з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року на Чернігівській фабриці індивідуального пошиву та ремонту трикотажних виробів, оскільки підстава на звільнення відсутня. Враховуючи наведене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було правомірно прийнято рішення від 31 липня 2025 року № 02 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року ухвалено: прийняти до свого провадження позовну заяву та відкрити провадження у справі. Призначити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарата Донецького окружного адміністративного суду Наталії Меркулової від 06.01.2026 №2 відповідно до підпункту 2.3.44 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 11.11.2024 № 39 зі змінами та доповненнями, керуючись частиною 9 статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 200/6683/25.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи №200/6683/25 між суддями від 06.01.2026 головуючим суддею визначено Голошивця І.О.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07.01.2026 року ухвалено - прийняти до свого провадження адміністративну справу №200/6683/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, до відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд адміністративної справи №200/6683/25 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Розгляд справи розпочати спочатку. Встановити позивачу та відповідачам строк до 15.01.2026 року (включно) для надання на адресу суду заперечень, клопотань.

Про прийняття справи до свого провадження, учасники справи повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, про що свідчить наявність реєстрації кабінету електронного суду у представника позивача адвоката Ольховського О.Г. та відповідачів, про що свідчить відповідна відмітка де в графі «доставлено» зазначено - 07.01.2026 року.

Слід зауважити, що станом на 19.01.2026 року від учасників справи не було надіслано на адресу суду жодного клопотання, заяви тощо, з урахуванням наведеного суд вирішив розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України згідно з паспортом № НОМЕР_2 від 11 грудня 2019 року, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання згідно з витягом з реєстру Київської територіальної громади від 18 червня 2025 року № 2025/008073302: АДРЕСА_1 .

Перший відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі ГУ ПФУ в м. Києві, перший відповідач), , зареєстроване місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, є органом державної влади та належним відповідачем у справі.

Другий відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі ГУ ПФУ в Донецькій області, другий відповідач), , місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, є органом державної влади та належним відповідачем у справі.

Як встановлено судом, 18 червня 2025 року позивач звернулась до ГУ ПФУ в м. Києві (Святошинський район) із заявою № 8120 про призначення пенсії; до якої згідно з розпискою-повідомленням додала: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; паспорт або ID-картка або Посвідка; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання; довідку про відкритий рахунок в банку; документи про місце проживання (реєстрації) особи; трудову книжку або документи про стаж диплом.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 25 червня 2025 року № 02 «Про пенсійне забезпечення ОСОБА_1 » позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно ч. 1 ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, а саме: відповідно доданих до заяви документів загальний страховий стаж заявниці склав 28 років 2 місяці 13 днів; до загального страхового стажу не зараховано період роботи з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року, оскільки у трудовій книжці НОМЕР_1 від 27 липня 1983 року відсутні підстави звільнення.

24 липня 2025 року позивач знов звернулась до ГУ ПФУ в м. Києві (Святошинський район) із заявою про призначення пенсії за віком № 9363.

Відповідно до розписки-повідомлення та наданих суду відповідачами матеріалів, до заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 додала: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; паспорт або ID-картку або Посвідка; документ про місце проживання (реєстрації) особи.

Відповідно до пояснень ГУ ПФУ в м. Києві, наданих суду 22 жовтня 2025 року, до заяви від 24 липня 2025 року позивачем були долучені наступні документи: паспорт ІD-картка № НОМЕР_2 (орган, що видав 7434, дата видачі 11 грудня 2019 року); довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру № (орган, що видав ДПІ м. Чернігів, дата видачі 27 червня 1997 року); витяг з реєстру територіальної громади № 2025/008073302 (орган, що видав відомча інформаційна система Державної міграційної служби Київська територіальна громада, дата видачі 18 червня 2025 року).

Заява позивача від 24 липня 2025 року за принципом екстериторіальності була розподілена для розгляду до ГУ ПФУ в Донецькій області.

Згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_4 від 27 липня 1983 року позивач:

- з 26 липня 1983 року прийнята на Чернігівську фабрику індивідуального пошиву та ремонту трикотажних виробів, в`язальницею 4 розряду; підстава: наказ № 82 від 26 липня 1983 року (запис № 1);

- 12 грудня 1983 року переведена контролером зміни № 5; підстава: наказ № 129 від 12 грудня 1983 року (запис № 2);

- 1 грудня 1986 року звільнена у зв`язку із ст. 38 КЗПП УССР за власним бажанням (запис № 3) (підстава відсутня);

[…].

Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 31 липня 2025 року № 02 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу: 32 років.

В рішенні зазначено наступне:

Вік заявниці 60 років 1 місяць.

Страховий стаж особи становить 28 років 8 місяців 13 днів.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 27 липня 1983 року не зарахований період роботи в Чернігівській фабриці індивідуального пошиву та ремонту трикотажних виробів з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року, оскільки підстава на звільнення відсутня.

Заявниця не працює.

Дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату за досягнення 63-річного віку, 9 червня 2028 року.

На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

Відповідно до довідки за формою РС-право до страхового стажу позивача були зараховані наступні періоди:

- з 1 вересня 1982 року по 25 липня 1983 року - навчання у вищих/середн НЗ (0 років 10 місяців 25 днів);

- з 2 грудня 1986 року по 30 листопада 1987 року (0 років 11 місяців 29 днів);

- з 1 грудня 1987 року по 15 серпня 1988 року (0 років 8 місяців 15 днів);

- з 16 серпня 1988 року по 2 січня 1991 року (2 роки 4 місяці 17 днів);

- з 26 лютого 1992 року по 26 липня 1995 року (3 року 5 місяців 1 день);

- з 28 липня 1995 року по 8 вересня 1997 року (2 роки 1 місяць 11 днів);

- з 9 вересня 1997 року по 31 грудня 2003 року (6 років 3 місяці 23 дні);

- з 1 січня 2004 року по 31 жовтня 2004 року (0 років 10 місяців 0 днів);

- з 1 листопада 2004 року по 31 липня 2007 року (2 роки 9 місяців 0 днів);

- з 1 серпня 2007 року по 11 серпня 2008 року (1 рік 1 місяць 0 днів);

- з 12 серпня 2008 року по 31 грудня 2008 року (0 років 5 місяців 0 днів);

- з 1 квітня 2011 року по 30 вересня 2011 року (0 років 6 місяців 0 днів);

- з 1 листопада 2011 року по 16 серпня 2012 року (0 років 10 місяців 0 днів);

- з 17 серпня 2015 року по 30 листопада 2016 року (1 рік 3 місяці 20 днів);

- з 8 грудня 2016 року по 14 березня 2017 року (0 років 4 місяці 0 днів);

- з 15 березня 2017 року по 30 червня 2017 року (0 років 4 місяці 0 днів);

- з 1 серпня 2017 року по 28 грудня 2020 року (2 роки 7 місяці 0 днів);

- з 4 травня 2021 року по 5 листопада 2021 року (0 років 6 місяців 22 дні).

Всього: 28 років 2 місяці 13 днів.

Будучи не згодною із рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 31 липня 2025 року № 02 про відмову в призначенні їй пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Згідно зі ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Відповідно до преамбули Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закон № 1058-IV) принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, […].

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-ІV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, […].

Пунктом 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються, у тому числі, пенсія за віком.

Згідно із ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-ІV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: 1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: […] з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 22 років […].

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як встановлено судом, другим відповідачем за результатом розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 24 липня 2025 року було встановлено (підтверджено) за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку наявність у позивача страхового стажу 28 років 8 місяців 13 днів.

Частиною 4 ст. 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, також встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка (п. 1).

Відповідно до п. 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, відповідно до чинного законодавства основним та достатнім документом (за наявності відповідних записів в ній), що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка; а у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом встановлено, періоди роботи позивача з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року не були зараховані другим відповідачем до страхового (трудового) стажу ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що у трудовій книжці відсутня підстава внесення запису про її звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, запис № 3 у трудовій книжці НОМЕР_4 від 27 липня 1983 року про звільнення ОСОБА_1 1 грудня 1986 року з Чернігівської фабрики індивідуального пошиву та ремонту трикотажних виробів згідно із ст. 38 КЗпП УССР за власним бажанням не містить відомостей про підставу внесення цього запису (графа 4).

Згідно з п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року № 162 (яка діяла станом на час внесення до трудової книжки позивача записів №№ 1-3), заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства […]. У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення […].

Відповідно до п. 2.3 цієї ж Інструкції всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно з п. 2.25 Інструкції № 162 запис про звільнення в трудовій книжці працівника здійснюється із дотриманням наступних правил: в графі 1 ставиться порядковий номер запису; в графі 2 - дата звільнення; в графі 3 - причина звільнення; в графі 4 зазначається, на підставі чого внесений запис, - наказ (розпорядження), його дата та номер.

Отже, запис № 3 у трудовій книжці позивача внесений із порушенням Інструкції № 162.

Разом із цим суд зазначає наступне.

Контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок у період внесення до трудової книжки позивача записів №№ 1-3 здійснювався в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 року № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців» (п. 8.1 Інструкції № 162).

Згідно з п. 18 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 6 вересня 1973 року «Про трудові книжки робітників та службовців» відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

З аналізу наведених приписів Інструкції № 162 та п. 18 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 6 вересня 1973 року «Про трудові книжки робітників та службовців» слідує, що обов`язок правильності заповнення трудової книжки особи покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, а не на працівника.

Як наслідок, відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

Отже, працівник не може нести відповідальність за правильність заповнення та ведення уповноваженими на це особами трудової книжки та, відповідно, не може бути обмежений в праві врахування до його трудового стажу періодів його роботи та навчання внаслідок порушення працівниками відділів кадрів цих підприємств (або іншими відповідальними за це працівниками) правил оформлення записів в трудовій книжці.

На переконання суду, не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18), в якій зазначено, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Також, у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що не врахування другим відповідачем при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком від 24 липня 2025 року записів №№ 1-3 у трудовій книжці серія НОМЕР_4 від 27 липня 1983 року з підстав неналежного оформлення запису № 3 (відсутність відомостей про підставу внесення цього запису) є надмірним формалізмом, за наслідком якого до страхового (трудового) стажу позивача не було зараховано період її трудової діяльності з 27 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року.

Беручи до уваги, що за наслідком такого неврахування позивачу не вистачило загальної кількості страхового (трудового) стажу для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058 (32 роки), суд висновує, що рішення другого відповідача є таким, що порушило право позивача на отримання належного соціального захисту, гарантованого їй ст.ст. 3, 46 Конституції України, отже є протиправним.

Як наслідок, позовні вимоги позивача в частині скасування цього рішення підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання пенсійного органу зарахувати до її страхового стажу періоду роботи з 27 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року та призначити з 8 червня 2025 року пенсію за віком, суд виходить з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно ч.ч. 3, 4 цієї ж статті, у разі скасування […] індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями мають розумітись повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційні повноваження - це такі повноваження, які надають адміністративному органу при прийнятті останнім рішення відповідно до чинного законодавства певний ступінь свободи, коли адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати (прийняти) один з кількох передбачених законом варіантів рішення.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Як встановлено судом, інших підстав для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком ніж відсутність необхідного страхового стажу (32 роки) відповідачем не наведено.

Беручи до уваги, що із врахуванням періоду з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року страховий стаж ОСОБА_1 складатиме 32 роки 0 місяців 18 днів, суд висновує, що має право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058-ІV.

Отже, прийняття судом рішення про призначення позивачу пенсії за віком не передбачає втручання суду в дискреційні повноваження пенсійного органу.

Враховуючи встановлені судом обставини та наведені у рішенні нормативно-правові приписи, суд вважає зазначені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом із цим враховуючи приписи п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-ІV, відповідно до яких пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку, а також те, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсія має бути призначена їй з 9 червня 2025 року.

Щодо позовних вимог позивача в частині покладення зобов`язальних дій із зарахування до її страхового (трудового) стажу періоду її роботи з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року та дій з призначення пенсії за віком на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, суд зазначає, що вказані вимоги у позові ніяк не обґрунтовані.

30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1«Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за № 339/35961.

Зазначеною постановою були внесені зміни в тому числі до Порядку № 22-1(у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 7 липня 2014 року № 13-1).

Внесені зміни передбачають застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 1 квітня 2021 року, відповідно до якого заяви про призначення/перерахунок пенсії опрацьовуються бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає особа, що звернулась із цією заявою.

Запровадження принципу екстериторіальності відбувалось задля: створення єдиного підходу до застосування пенсійного законодавства; централізованої прозорої системи контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізації особистих контактів з громадянами; відв`язки звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Відповідно до п. 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб.

Заява про призначення пенсії може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2015 року за № 991/27436.

Відповідно до п. 4.1 розділу ІV Порядку № 22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Заяви про перерахунок пенсії […] приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Пунктом п. 4.2 розділу ІV Порядку № 22-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідно до 4.3 розділу ІV Порядку № 22-1, рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Згідно п. 4.8 розділу ІV Порядку № 22-1, заява, відомості з відповідних інформаційних систем, скановані копії документів, на підставі яких призначено (перераховано) пенсію та проводиться її виплата; інша інформація, з урахуванням якої визначаються розмір призначеної пенсії та розмір пенсії до виплати, обробляються в складі електронної пенсійної справи, що формується та ведеться відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги» та «Про захист персональних даних». Електронна пенсійна справа зберігається на базі централізованих інформаційних технологій.

Документи, що надійшли у паперовій формі, обробляються, реєструються та зберігаються в органі, що призначає пенсію, за правилами, встановленими постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55 «Деякі питання документування управлінської діяльності».

Відповідно до п. 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що:

- із заявою про призначення (перерахунок) пенсії особа може звернутися до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України, через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб, (тобто до сервісного центру) або подати відповідну заяву через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (п. 1.1);

- після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів, електронну пенсійну справу (п. 4.2).

- принцип екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок), незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення (перерахунок) пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, тобто територіального органу Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, тобто територіальному органу Пенсійного фонду України, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);

- виплату пенсії проводить територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Виходячи із наведених приписів Порядку № 22-1, належним пенсійним органом, який має зарахувати до страхового стажу позивача періоду її роботи з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року та призначити пенсію за віком з 8 червня 2025 року, є Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, як орган, що прийняв рішення, визнане судом протиправним.

Позовні вимоги позивача про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з дня її призначення, суд вважає передчасними, так як Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві матиме можливість виплачувати позивачу пенсію лише після прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області відповідного рішення про призначення пенсії.

Як наслідок, зазначені вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, адміністративний позов позивача підлягає частковому задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до квитанції ID: 3366-5610-8403-7252 від 31 серпня 2025 року та виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог […].

Разом із цим згідно з ч. 8 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

На підставі наведених приписів та висновків суду про протиправність рішення другого відповідача від 31 липня 2025 року № 02, із зазначеного управління підлягає стягненню на користь позивача витрати зі сплати судового збору у повному розмірі - у розмірі 968,96 грн.

Керуючись приписами ст.ст. 2-4, 6, 9, 12, 72-78, 90, 94, 139, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, ), до відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, буд. 3, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () від 31 липня 2025 року № 02 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () зарахувати до страхового (трудового) стажу ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) період її роботи з 26 липня 1983 року по 1 грудня 1986 року (включно) та призначити їй пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 09 червня 2025 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, буд. 3, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Повний текст рішення складено та підписано 19 січня 2026 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець