Справа № 140/14869/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2026-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 140/14869/24 пров. № А/857/14960/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження суддею Андрусенко О.О. у м. Луцьку у справі №140/14869/24 за позовом приватного підприємства «ДОМІНІОН ЛО» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и в :

23 грудня 2024 року позивач - приватне підприємство «ДОМІНІОН ЛО» звернулося з адміністративним позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Волинській області, у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29.11.2024 № 8.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що за даними ІКС «Податковий блок» ПП «ДОМІНІОН ЛО» не подано податкові декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на період 2020-2024 рр., про що зазначено в Акті. Заяву щодо неможливості виконання податкових обов`язків відповідно до вказаного Порядку ПП «ДОМІНІОН ЛО» на адресу ГУ ДПС в області не направляло. Підприємство обізнане з вимогами Кодексу в частині своєчасності та повноти сплати податків у визначені законодавством терміни, оскільки про терміни декларування та сплати податків є нагадування в електронному кабінеті платника засобами податкового календаря.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що оскаржуване рішення суду прийнято у повній відповідності до норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ПП «ДОМІНІОН ЛО» зареєстроване як юридична особа 20.01.2012 із наступними видами діяльності: КВЕД: 18.13 - виготовлення друкарських форм і надання інших поліграфічних послуг (основний); 18.14 - брошурувально-палітурна діяльність і надання пов`язаних із нею послуг; 85.59 - інші види освіти, н.в.і.у.; 69.10 Діяльність у сфері права; 73.11 - рекламні агентства; 73.20 - дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки; 74.30 - надання послуг перекладу; 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.7-9).

На підставі договору купівлі-продажу від 09.12.2015 №1180, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Куртою Н.В., позивач набув у власність 34/100 частини адмінбудинку (А-2), площею 512,1 кв.м який знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Зв`язківців, буд. 6.

Вказані обставини підтверджуються Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.10, 21).

Посадовими особами ГУ ДПС у Волинській області проведено камеральну перевірку ПП «ДОМІНІОН ЛО» щодо порушення правил (термінів) подання податкової звітності з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020-2024 роки.

За результатами перевірки Головним управлінням ДПС у Волинській області складено акт від 07.11.2024 №31254/03-20-04-08/38079009 про результати камеральної перевірки щодо неподання/несвоєчасного подання податкової звітності (а.с.12-13, 35-36), яким встановлено несвоєчасне подання податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020-2024 роки (порушення вимог пункту 49.2 статті 49, підпункту 49.18.3 пункту 49.18 статті 49, пункту 266.2 статті 266 ПК України).

За результатами розгляду заперечення позивача на вказаний акт перевірки, ГУ ДПС у Волинській області листом №18160/6/03-20-04-01-06 від 29.11.2024 повідомило про прийняте рішення залишити без змін висновки акту камеральної перевірки від 07.11.2024 №31254/03-20-04-08/38079009 щодо відповідальності за неподання податкової звітності згідно із пунктом 120.1 статті 120 ПК України (а.с.16-17).

В подальшому, на підставі вказаного акту перевірки ГУ ДПС у Волинській області винесено податкове повідомлення-рішення від 29.11.2024 №8, згідно із яким на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 120.1 статті 120 ПК України до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 1700,00 грн (а.с.18, 41).

Вважаючи вищевказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду з вимогами про його скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, які справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно пп. 20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій).

Предметом камеральної перевірки також можуть бути: 1) своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків); 2) своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних; 3) своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах; 4) повнота нарахування та своєчасність сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі невідповідності резидента Дія Сіті вимогам, визначеним пунктами 2, 3 частини першої та пунктом 10 частини другої статті 5 Закону України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні»; 5) своєчасність подання заяви про взяття на облік фінансових агентів відповідно до вимог статті 39-3 цього Кодексу; 6) своєчасність подання фінансовими агентами звітів про підзвітні рахунки, виправлених звітів про підзвітні рахунки; 7) своєчасність надання фінансовими агентами відповіді на запити (повідомлення) контролюючого органу, що надсилаються у випадках, визначених статтею 39-3 цього Кодексу; 8) своєчасність подання повідомлення про структуру власності та кінцевих бенефіціарних власників відповідно до вимог пункту 44-1.2 статті 44-1 цього Кодексу; 9) своєчасність подання особою, яка здійснює управління або адміністрування трасту, повідомлення про укладення договору щодо управління або адміністрування трасту або про припинення такого договору, фінансової звітності, копій первинних документів та іншої інформації щодо трасту на запит контролюючого органу у випадках, передбачених статтею 44-2 цього Кодексу; 10) своєчасність надання інформації на запит контролюючого органу відповідно до пункту44-1.3 статті 44-1, підпунктів 6-8 підпункту73.3.1 пункту 73.3 статті 73цьогоКодексу; 11) своєчасність та повнота сплати узгодженої суми грошового зобов`язання у вигляді авансового внеску з податку на прибуток підприємств, визначеного відповідно до пункту141.13 статті 141цьогоКодексу, на підставі даних Реєстру пунктів обміну іноземної валюти.

Згідно п. 76.1 ст. 76 ПК України, камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу (пункт 76.2 статті 76 ПК України).

Апеляційний суд встановив, що ГУ ДПС у Волинській області проведено камеральну перевірку ПП «ДОМІНІОН ЛО» щодо порушення правил (термінів) подання податкової звітності з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020-2024 роки, про що складено акт від 07.11.2024 №31254/03-20-04-08/38079009 (а.с.12-13, 35-36).

Як вбачається із вказаного акту перевірки, перевіркою встановлено несвоєчасне подання податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020-2024 роки (порушення вимог пункту 49.2 статті 49, підпункту 49.18.3 пункту 49.18 статті 49, пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Колегія суддів встановила, що позивачу на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна, а саме: адмінбудинок (А-2), загальною площею 512,1 кв.м який знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Зв`язківців, буд. 6 розмір частки 37/100, що підтверджується Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.10, 21).

Вказані обставини учасниками справи не оспорюються.

Листом №16688/6/03-20-04-08-06 від 07.11.2024 ГУ ДПС у Волинській області зобов`язало позивача подати податкові декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020-2023 роки та за 2024 рік та сплатити задекларовані суми податкових зобов`язань (а.с.14, 40), у відповідь на що листом від 13.11.2024 №13-11/24 позивач повідомив, що належне йому нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є об`єктом оподаткування в розумінні підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (а.с.15).

За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його частка.

Відповідно до підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції до 16.03.2024) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

01.01.2024 набув чинності наказ Міністерства економіки України від 16.05.2023р. №3573 «Про затвердження національного класифікатора НК 018:2023 та скасування національного класифікатора ДК 018-2000».

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо вдосконалення онлайн-комунікації з платниками податків та уточнення окремих положень законодавства» від 23.02.2024 №3603-IX, який набрав чинності 16.03.2024, підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 викладено в редакції, відповідно до якої «не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку».

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України ).

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі. При цьому cама по собі специфіка об`єкта оподаткування - спеціальний статус будівлі як будівлі промисловості - не є достатньою підставою для застосування податкової пільги.

Обираючи за вихідне поняття промисловість, у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Вказане кореспондується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17, підтриманим у постанові від 11 травня 2023 року у справі №440/359/20.

Таким чином, законодавством передбачена преференція, яка полягає у виключенні з об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, таких об`єктів, як будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, якщо вони беруть участь у господарській діяльності власника об`єктів нерухомості як виробничі одиниці.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018- 2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з НК 018:2023 до групи (код 125) «Промислові та складські будівлі» належить клас (код1251) Промислові будівлі Цей клас включає: - будівлі, що використовуються для промислового виробництва, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні тощо. Цей клас не включає: - резервуари, силоси та складські приміщення (1252); - будівлі сільськогосподарського призначення (1271); - комплексні промислові споруди (електростанції, нафтопереробні заводи тощо), які не мають характеристик будівель (230).

Як вбачається із експлікації приміщення адмінбудинку (А-2) який знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Зв`язківців, буд. 6 згідно функціонального призначенням (а.с.22,51) найбільшу частку у складі загальної корисної площі зазначеного об`єкта нерухомості складають приміщення промислового призначення: разом - 538,9 кв.м., що становить 43,46% від загальної корисної площі приміщення. Наступними за часткою в площі є кабінети: разом - 438 кв.м, що становить 35,33% від загальної корисної площі приміщення. Також, в до складу згаданого об`єкта нерухомості входять складські приміщення: разом - 263 кв.м., що становить 21,21% від загальної корисної площі приміщення.

З урахуванням того, що загалом, приміщення промислового та складського призначення у складі вказаного об`єкту нерухомості складають 64,67% від загальної площі даного об`єкта нерухомості, відтак, зважаючи на положеннях класифікаторів ДК 018-2000 та НК 018:2023, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що адмінбудинок (А-2), загальною площею 1508,6 кв.м, який знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Зв`язківців, буд.№6 відноситься до класу «Промислові та складські будівлі» (код 125).

Відповідно до КВЕД ДК 009:2010 у секції C «Переробна промисловість», розділ 18 «Поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації» зазначено такі види діяльності: 18.1 - поліграфічна діяльність і надання пов`язаних із нею послуг; 18.13 -виготовлення друкарських форм і надання інших поліграфічних послуг.

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності позивача за КВЕД є: 18.13 - виготовлення друкарських форм і надання інших поліграфічних послуг.

В обґрунтування позовних вимог, позивач стверджував, що належні йому об`єкти нежитлової нерухомості, використовуються для здійснення промислового виробництва відповідно до зазначених кодів класифікатора видів економічної діяльності.

Відтак, враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач у межах спірних правовідносин не довів, що спірна будівля, яка належать позивачу на праві власності, не є будівлею промисловості. Податковим органом не доведено також, що позивач впродовж спірного періоду використовував належний йому на праві власності об`єкт нерухомості у будь-якій іншій, відмінній від використання для виготовлення друкарських форм, спосіб.

Крім того, суд враховує доводи позивача про те, що ПП «ДОМІНІОН ЛО» не здає належний йому об`єкт нерухомості в оренду, лізинг, позичку.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що згідно із оскаржуваним податковим повідомлення-рішення від 29.11.2024 №8, до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції саме за неподання податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020-2024 роки.

Вказане податкове повідомлення-рішення винесене на підставі висновків акту від 07.11.2024 №31254/03-20-04-08/38079009 про результати камеральної перевірки щодо неподання/несвоєчасного подання податкової звітності (а.с.12-13, 35-36), що дає підстави суду для висновку, що податковий орган взагалі не встановлював чи відноситься належна позивачу будівля до будівлі промисловості, чи використовуються вона за призначенням у господарській діяльності та відповідно чи є така будівля об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з урахуванням норм підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Аналогічна правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 806/2686/18.

Враховуючи наведене, оскільки нежитлова будівля, яка належить позивачу на праві власності, не є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, у позивача не було обов`язку подавати податкові декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відтак, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що податкове повідомлення-рішення від 29.11.2024 № 8, яким нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Варто зазначити, що відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року у справі №140/14869/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк