Справа № 320/30692/24
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2026-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

При секретарі: Долинській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в м. Києві в особі Дніпровського районного управління Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в м. Києві про визнання незаконними акту, протоколу, довідки, додатку до доручення, рапорту та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в м. Києві в особі Дніпровського районного управління Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в м. Києві, в якому просила:

- визнати Акт про пожежу від 03.10.2023, складений лейтенантом служби цивільного захисту Калиушко Євгенієм Васильовичем , в частині «Місце виникнення пожежі «сміття» незаконним та таким, що не відповідає фактичному стану;

- визнати Акт про пожежу від 03.10.2023, складений лейтенантом служби цивільного захисту Калиушко Євгенієм Васильовичем , в частині «Пожежею знищено: сміття на площу 100 м.кв.» незаконним та таким, що не відповідає фактичному стану;

- визнати Акт про пожежу від 03.10.2023, складений лейтенантом служби цивільного захисту Калиушко Євгенієм Васильовичем , в частині «Пожежею пошкоджено: закопчено стіни та стелю на 1-му та 2-му поверхах 2-х поверхової недіючої будівлі» незаконним та таким, що не відповідає фактичному стану;

- визнати Акт про пожежу від 03.10.2023, складений лейтенантом служби цивільного захисту Калиушко Євгенієм Васильовичем , в частині «Причина пожежі (встановлена чи імовірна) потрапляння малокалорійного джерела запалювання» незаконним та таким, що не відповідає поясненню ОСОБА_3 від 03.10.2023;

- визнати Протокол огляду місця події від 03.10.2023, складений слідчим СВ Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві лейтенантом поліції Гірченко Сергієм Сергійовичем в частині «Проведеним оглядом встановлено: «будинок 9» незаконним та встановити з наявних в матеріалах справи доказах місце події за адресою «будинок 11»;

- визнати довідку від 27.10.2023 «Про результати перевірки по зверненню (ЄО №48474 від 03.10.2023) в частині «виявлення загоряння використаних матеріалів», «вул. АДРЕСА_5 9», «потрапляння малокалорійного джерела запалювання» незаконною та такою, що не відповідає наявним фактам;

- визнати додаток до доручення Національної поліції України від 02.06.2017 №5794/01/25-2018 поданий на ім`я майора поліції Андрія Власенко складений начальником слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві підполковника Олександра Степура незаконним та таким, що не відповідає наявним фактам;

- визнати рапорт від 03.10.2023 лейтенанта поліції Артема (прізвище не розбірливо) на ім`я т.в.о. начальника Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Андрія Власенко в частині «вул. АДРЕСА_5 9», «встановлено, сталося задимлення у недіючій будівлі» «Потерпілі відсутні» незаконним та таким, що не відповідає фактам;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві та ГУ ДСНС України в м. Києві в особі Дніпровського РУ ГУ ДСНС України в м. Києві вчинити дії щодо огляду місця пожежі за адресою АДРЕСА_5 11, встановити факт пошкодження майна за цією адресою АДРЕСА_4 і провести експертизу пошкодженого майна з наданням висновку експерта позивачеві;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві встановити, на підставі опитування обізнаних свідків та доказів відеофіксації з приватних камер відеоспостереження про перебіг пожежі, власників пошкодженого майна, підозрюваного в пошкодженні майна;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві та ГУ ДСНС України в м. Києві в особі Дніпровського РУ ГУ ДСНС України в м. Києві внести відомості до відповідних документів про:

а) фактичне місце виникнення пожежі: 2-х поверхова недіюча будівля з 4-х кімнат за адресою АДРЕСА_1 ;

б) опис нерухомого майна знищеного пожежею за адресою АДРЕСА_5 11: пошкодження 2-х поверхової недіючої будівлі з 4-х кімнат, а саме знищено перекриття між поверхами, повністю знищено стелю, повністю знищено дах, повністю знищено побутові речі, що були в недіючій будівлі, повністю знищено 4 вікна, повністю знищено вхідні двері 4 шт.; пошкоджено дах навісу;

в) ступінь пошкодження нерухомого майна за адресами АДРЕСА_4: тріснуло скло у вікні на 2-му поверсі кухні площею 2м на 1,45 м; розплавлено 2 листи з полікарбонату; втрата структурних властивостей (гнучкості) покрівлі на площі 60 м.кв.;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві внести до пояснень ОСОБА_3 від 03.10.2023 адресу пошкодженого майна сусідів по АДРЕСА_2 ;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві додатково опитати свідка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_1 та внести додаткові відомості до пояснень від 03.10.2023, за якою адресою було задимлення в будівлі;

- визнати пояснення від 03.10.2023 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_1 в частині «буд.9» незаконними та такими, що не відповідають акту про пожежу від 03.10.2023;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві додатково опитати свідка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_1 та внести додаткові відомості до пояснень від 03.10.2023, за якою адресою часто траплялися пожежі;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві додатково опитати свідка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання АДРЕСА_3 та внести додаткові відомості до пояснень від 03.10.2023 за якою адресою було задимлення у будівлі;

- зобов`язати відповідальних осіб Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві і Дніпровського РУ ДСНС України в м. Києві провести додатковий огляд місця пожежі з запрошенням спеціалістів з гасіння та розслідування пожеж, опитати обізнаних свідків, потерпілих та підозрюваних та оформити їх опитування відповідними додатковими документами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскарження дій індивідуального акту відноситься до повноважень адміністративного суду.

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що оскільки предметом спору адміністративного провадження є визнання дій суб`єкта владних повноважень незаконними, виправлення помилок в правозастосовчих актах індивідуальної дії, тому даний позов повинен бути розглянутий адміністративним судом.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги, заявлені позивачем не належать до юрисдикції адміністративного суду, оскільки не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, тому перевірка вказаних у позовній заяві порушень може бути здійснена лише у порядку, встановленому КПК України, через особливості процесуальної діяльності посадових осіб правоохоронних органів та не віднесення їх до сфери управлінської діяльності.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції у повній мірі з огляду на таке.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria2» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …».

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Абзацом 3 пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у цьому Кодексі термін публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У той же час, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як свідчать матеріали справи, спірні правовідносини у даній справі стосуються зокрема, щодо оскарження Акту про пожежу від 03.10.2023, складений лейтенантом служби цивільного захисту Калиушко Євгенієм Васильовичем.

За визначенням, що міститься у статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, акт застосування норм права (індивідуальний акт) - це індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

У відповідності до пункту 5 Порядку обліку пожеж та їх наслідків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2003 року № 2030, документом, що засвідчує факт пожежі, є акт про пожежу (далі - Акт) за формою згідно з додатком 1. Акт складається представником центрального органу виконавчої влади або його територіального органу, іншого державного органу, що веде облік пожеж відповідно до пункту 6 цього Порядку, на місці пожежі не пізніше 24 годин із моменту ліквідації пожежі чи подання письмової заяви та підписується комісією, до складу якої входить не менше трьох осіб, зокрема представник центрального органу виконавчої влади або його територіального органу, іншого державного органу, що веде облік пожеж, власник об`єкта (постраждалий) або його представник та свідок або поліцейський. До акта вносяться дані, встановлені за результатами огляду місця пожежі. Внесення змін і доповнень до акта не допускається.

Зазначені норми права свідчать про те, що Акт про пожежу лише фіксує факт пожежі, не визначаючи суб`єктивні права та/чи обов`язки осіб.

Відтак, Акт про пожежу від 03.10.2023 не є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень. При цьому законодавством взагалі не допускається внесення змін до акту про пожежу.

У свою чергу, пояснення від 03.10.2023 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_1 в частині «буд.9» також не є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неналежного обрання позивачем способу захисту своїх прав, оскільки Акт про пожежу у розглядуваному випадку та «пояснення» не мають статусу «рішення» у розумінні пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним такого акту та внесення змін до нього та про визнання пояснень від 03.10.2023 незаконними та такими, що не відповідають акту про пожежу від 03.10.2023 не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, доречно зауважити, що у розглядуваному випадку поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, у зв`язку із чим не зазначає, до юрисдикції якого суду належить вирішення цієї справи.

Так, у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 380/1854/20 Верховний Суд зазначив, що вжите в пункті 1 частини першої статті 238 КАС України формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й ті, які можна розглядати за правилами адміністративного судочинства, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтермінує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні підстави для цього.

Крім того, у цій справі поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому зазначені вище вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.

Подібну за змістом правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18 та від 16.10.2019 у справі № 1340/4052/18.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено вимоги про визнання незаконними Протоколу огляду місця події від 03.10.2023, складеного слідчим СВ Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві лейтенантом поліції Гірченко Сергієм Сергійовичем в частині; Довідки від 27.10.2023 «Про результати перевірки по зверненню (ЄО №48474 від 03.10.2023)» в частині; Додатку до доручення Національної поліції України від 02.06.2017 №5794/01/25-2018 поданого на ім`я майора поліції Андрія Власенко, складеного начальником слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві підполковником Олександром Степура (лист); Рапорту від 03.10.2023 лейтенанта поліції Артема (прізвище не розбірливо) на ім`я т.в.о. начальника Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Андрія Власенко в частині.

Згідно із частиною першою статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до визначення, закріпленого в пункті десятому частини першої статті 3 КПК України, кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

У силу вимог частини першої статті 24 Кримінального процесуального кодексу України (КПК України), кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтями 303-307 КПК України встановлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування.

Так, відповідно до частини першої ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора:

1) бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування;

2) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;

3) рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником;

4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, одним із близьких родичів або членом сім`ї, коло яких визначено цим Кодексом, та/або захисником померлого, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;

5) рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою;

6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом;

7) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником;

8) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником;

9-1) рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником;

10) повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником;

11) відмова слідчого, дізнавача, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, - стороною захисту, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, її представником.

Згідно частин другої-третьої ст. 303 КПК України скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, передбачені пунктами 5 та 6 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Системний аналіз положень Кримінального процесуального кодексу України дозволяє дійти висновку, що процесуальні дії це дії, спрямовані на виконання завдань кримінального провадження на різних стадіях кримінального процесу, проведення яких забезпечується силами, засобами кримінального провадження на підставах і в порядку, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.

За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленному КПК України порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК України спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист.

Відповідно, якщо спір виникає у зв`язку з протиправними, на переконання певної особи, діями та бездіяльністю посадових та службових осіб органів досудового розслідування, вчинених або не вчинених останніми у рамках кримінального провадження, перевірка правомірності таких діянь з огляду на положення пункту 2 частини другої статті 19 КАС України знаходиться поза межами юрисдикції адміністративного суду, адже їх оскарження має здійснюватися у порядку, встановленому КПК України.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року (справа № 826/2004/18) та від 18 листопада 2019 року у справі № 826/12608/17.

Як зазначено в пункті 4.2 рішення Конституційного Суду України №6-рп/2001 від 23.05.2001 року, кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не можуть бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 у справі №19-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. У цьому ж рішенні Конституційний Суд наголосив, що здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі №826/12608/17 вказав, що оперативно-розшукова діяльність, так само як і досудове слідство, охоплюється сферою регулювання кримінального процесуального законодавства.

Відповідно, розгляд заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, які ґрунтуються на незгоді з діями слідчих Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві, має здійснюватись в рамках кримінального процесуального законодавства, а не адміністративного.

Зазначені вимоги, заявлені позивачем не належать до юрисдикції адміністративного суду, оскільки не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

Перевірка вказаних у позовній заяві порушень може бути здійснена лише у порядку, встановленому КПК України, через особливості процесуальної діяльності посадових осіб правоохоронних органів та не віднесення їх до сфери управлінської діяльності.

Пунктом 2 частини другої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

При визначенні норм закону, необхідних до застосування при розгляді заяви особи, має враховуватись зміст та характер звернення, суб`єктний склад, відношення викладених та/або запитуваних обставин/даних до заявника.

Отже, що вимоги, заявлені позивачем, не належать до юрисдикції адміністративного суду, оскільки не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

Відтак, незгода із діями слідчого, дізнавача, прокурора, є процесуальною діяльністю, порядок здійснення якої унормований положеннями кримінального процесуального законодавства і не може розглядатися як владна управлінська функція.

Перевірка вказаних у позовній заяві порушень може бути здійснена лише у порядку, встановленому КПК України, через особливості процесуальної діяльності посадових осіб правоохоронних органів та не віднесення їх до сфери управлінської діяльності.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у відкритті провадження за даною позовною заявою, оскільки даний спір не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко