Справа № 523/24433/25
Суддя: Далеко К. О.
Дата ухвалення: 2026-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/523/40/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2026 р. м. Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді: Далеко К.О.,

секретаря судового засідання: Дяченко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі, в залі судових засідань № 17, адміністративну справу № 523/24433/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

14.11.2025 ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Тищенко С.Ю., звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) відносно ОСОБА_3 було складено постанову № 4736 від 01.09.2025, відповідно до якої ОСОБА_3 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП України. Даною постановою на ОСОБА_3 було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.

Однак, ОСОБА_3 не погоджується із вказаною постановою з огляду на:

- відсутність обов`язку проходити ВЛК при наявності відстрочки за ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- неотримання повістки про явку на ВЛК;

- відсутність належного сповіщення про розгляд справи 01.09.2025 року;

- винесення постанови 01.09.2025 року (до складання протоколу), а розгляд справи в протоколі призначено на 01.10.2025 року (тобто після дати винесення постанови).

На підставі вищенаведеного, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про адміністративне правопорушення № 4736 від 01.09.2025р., якою ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн. за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП України. Крім того, просить суд поновити строк на оскарження постанови № 4736 від 01.09.2025.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання.

ІІІ. Позиції сторін.

Позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат Тищенко С.Ю. в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позов просив задовольнити.

Представник відповідача та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, сповіщалися судом про час та місце слухання, із будь якими заявами чи клопотаннями до суду не зверталися. Представник відповідача відзив у визначений законом строк не подав.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку.

Щодо строку звернення до суду із позовом.

Судом встановлено, що 14.11.2025 року позивач ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Тищенко С.Ю., звернувся до Пересипського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 № 4736 від 01.09.2025 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_3 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Частиною 2 статті 286 КАС України передбачено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Оскаржити постанову від 01.09.2025 позивач ОСОБА_3 , в силу вимог ч.2 ст. 286 КАС України, мав право до 11.09.2025 року включно.

Матеріалами справи підтверджується, що оскаржувана постанова від 01.09.2025 була отримана ОСОБА_3 06.11.2025 року, тобто вже після пропуску строку на її оскарження. Зазначені обставини підтверджуються трекінгом Укрпошти № 577, доказів отриманням ним оскаржуваної постанови раніше матеріали справи не містять.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух, а право на право на доступ до суду, закріплене у Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

Крім того, подібне обмеження не буде відповідати зазначеній Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (зокрема, справи «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року).

У справі «Делькорт проти Бельгії», рішення від 07.01.1970, ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У рішенні «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (п. п. 50-51 і 69), ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав.

Відповідно до практики ЄСПЛ «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. Конвенції, а відмова суду вирішувати фактичні обставини справи, які є значущими у вирішенні спору може спричинити порушення ст. 6 Конвенції («Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів» п. 53-55).

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» наголошував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 04.12.1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 05.12.2018 року по справі № П/9901/736/18, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним.

Отже, у кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При вирішенні питання поновлення процесуального строку суд, в тому числі, враховує необхідність вирішення питання про те, якому принципу надати перевагу: принципу правової визначеності чи принципу забезпечення права на судовий захист, оскільки обидва принципи є елементами принципу верховенства права, закріпленими у Конвенції.

У даному випадку, враховуючи отримання оскаржуваної постанови від 01.09.2025 позивачем ОСОБА_3 вже після пропуску строку на її оскарження, подачу представником позивача заяви про поновлення строку, подачу позову на восьмий день після отримання оскаржуваної постанови, суд вважає за необхідне надати перевагу принципу доступу до суду, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, визнавши поважними причини пропуску ОСОБА_3 строку на звернення до суду із позовом про оскарження постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, та вбачає наявність передбачених законом підстав для його поновлення.

Щодо вимог про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Згідно ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Судом встановлено, що згідно даних Резерв +, позивач ОСОБА_3 19.02.1997 пройшов ВЛК; згідно постанови ВЛК непридатний в мирний час, обмежено придатний у воєнний час; має відстрочку на підставі п.5 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до завершення мобілізації. Дата уточнення даних: 08.03.2025.

25 вересня 2025 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було складено протокол №4736 про адміністративне правопорушення, уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , про те що 06 червня 2025 року о 22 год 45 хв., ОСОБА_3 був визнаний обмежено придатними до військової служби до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», та в порушення правил військового обліку в особливий період, зазначених в п.п. 8 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року № 1487, ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», у строк до 05 червня 2025 року не пройшов повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби, в т.ч. шляхом самостійного прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Під час складення протоколу про адміністративне правопорушення, позивач ОСОБА_3 був присутнім, що підтверджується його підписом, одночасно його повідомили про розгляду справи про адміністративне правопорушення 01.10.2025 року об 11 год 00 хв в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом із тим, за матеріалами справи, 01.09.2025 року відносно ОСОБА_3 начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 було складено постанову №4736 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, з наступних підстав:

- в порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, в тому числі, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» без поважних підстав у строк до 5 червня 2025 року не пройшов повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби, що підтверджується зібраними у справі доказами.

Постанова №4736 від 01.09.2025 року, відносно ОСОБА_3 , була складена по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, без його присутності.

Даною постановою на ОСОБА_3 було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн.

Частиною першою статті 210-1 КУпАП України передбачена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною третьою статті 210-1 КУпАП України (у редакції, діючої на час складення оскаржуваної постанови) передбачена відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

За змістом ст. 1 ЗУ «Про оборону України», особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і по теперішній час.

Пунктом 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають громадяни України: на військовий облік військовозобов`язаних підлягають зокрема, громадяни України, які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників. Ця норма чинна з 04.04.2024.

Відповідно до пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - до відповідного підрозділу розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду".

Суд зазначає, що вказана норма пункту 2 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України, щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» від 21.03.2024 №3621-ІХ, зобов`язала осіб віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (до 15.02.2025) до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.

В ході розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_3 є громадянином України у віці 46-ти років, та має відстрочку до завершення мобілізації на підставі п.5 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме в зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, що підтверджується військово-обліковим документом Резерв + (витяг сформовано станом на 05.11.2025).

Суд виходить із того, що поняття придатності до військової служби поділяється на: придатний, непридатний та тимчасово непридатний.

Статус обмежено придатний офіційно скасовано з 4 травня 2024 року відповідно до Закону України № 3621-IX. Рішення про придатність приймає військово-лікарська комісія (ВЛК) після медичного огляду.

Статус обмежено придатний до військової служби означав, що людина може проходити військову службу, але з певними обмеженнями.

Згідно витягу з Резерв + ОСОБА_3 непридатний в мирний час, обмежено придатний у воєнний час дата ВЛК 19.02.1997.

Станом на дату ВЛК 19.02.1997, порядок проходження ВЛК, зокрема визнання осіб обмежено придатними, визначався Положенням про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства Оборони України №2 від 04.01.1994 року.

Надалі, ці питання регулювались Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402.

Неухильне дотримання кожним законів України передбачено ст. 68 Конституції України.

Як вбачається із доводів позивача та доданих ним письмових доказів, з часу набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» (№3621-IX від 21.03.2024 в редакції Закону №4235-ІХ від 12.02.2025), тобто, з 05.05.2024 по 05.06.2025, повторно медичний огляд він не проходив.

Суд констатує, що відомості про те, що позивач є особою з інвалідністю, що виключало б його обов`язок в частині виконання вимог щодо проходження повторного медичного огляду до 05.06.2025, відсутні.

В свою чергу, суд зазначає що наявність відстрочки по догляду за дитиною інвалідом, не впливало на обов`язок позивача як на особу, визнану обмежено придатною до військової служби до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» (№3621-IX від 21.03.2024 в редакції Закону №4235-ІХ від 12.02.2025), пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби в строк до 05.06.2025, шляхом самостійного звернення до ТЦК та СП або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста для отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.

При цьому, суд відхиляє посилання сторони позивача на невручення позивачу повістки на ВЛК, як підставу для задоволення позову, так як у даному випадку ІНФОРМАЦІЯ_5 не повинен направляти відповідні повістки громадянам, які є обмежено придатними до військової служби про явку до ІНФОРМАЦІЯ_3 для отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, навпаки громадянин, який є обмежно придатним до військової служби самостійно зобов`язаний звернутися до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста для отримання такого направлення.

Разом із тим, суд вважає що заслуговую на увагу інші доводи позову ОСОБА_3 , які є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Адміністративні справи про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 КУпАП (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України) згідно ст. 235 КУпАП розглядають територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої вона винесена.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 524/5536/17, від 30 травня 2018 року у справі №337/3389/16, від 17 липня 2019 року у справі №295/3099/17 та від 05 березня 2020 року у справі №607/7987/17.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 був повідомлений про розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210-1 КУпАП на 01.10.2025 року 11 год.00 хв.

Разом із тим, наявна в матеріалах справи постанова № 4736 винесена відносно позивача начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 датована 01.09.2025 р.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази, ОСОБА_3 не мав змоги прибути на розгляд його справи, та скористатися своїми процесуальними правами, передбаченими ст. 268 КУпАП під час ухвалення постанови 01.09.2025 року.

При цьому, суд констатує, що вказана обставина ухвалення постанови від 01.09.2025 стороною відповідача жодним чином спростована не була, будь-яких пояснень відповідач суду не надав, взагалі не скористався своїм правом на спростування доводів позивача.

Відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_5 , який є суб`єктом владних повноважень, відзиву на позов не було подано та не повідомлено про поважність причин його не подання, а тому суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 159 КАС України та за відсутності доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного позивачем рішення, кваліфікує зазначене як визнання відповідачем позову.

Суд не може замінювати собою одну із сторін судового процесу, тим баче коли мова йде про суб`єкта владних повноважень, на якого в силу ч.2 ст. 77 КАС України покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності.

Також, суд констатує, що у протоколі про адміністративне правопорушення №4736 від 25 вересня 2025 року зазначена дата вчинення правопорушення 06 червня 2025 року.

Згідно військово-облікового документа Резерв +, ОСОБА_3 08.03.2025 уточнював облікові дані, вчасно.

За правилами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд розглядаючи адміністративну справу стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень не обмежений доводами позову, а зобов`язаний перевірити оскаржуване рішення відповідача на відповідність всім критеріям, передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, зокрема, чи винесено таке рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Частиною дев`ятою статті 38 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Як слідує з матеріалів справи про правопорушення у вигляді не проходження позивачем повторного медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби відповідачеві стало відомо 06 червня 2025 року, адже 05 червня 2025року був останнім днем для проходження цього огляду. Відповідач мав об`єктивну можливість виявити це правопорушення, оскільки позивач перебуває на військовому обліку, а відповідачеві було відомо, що позивач підпадає під категорію осіб, передбачених пунктом 2 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» від 21 березня 2024 року №3621-IX. Відомості про всі ці дані наявні в електронному військово-обліковому документі, а отже, і в Єдиному електронному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг», тому були достовірні відомі відповідачеві.

Отже, починаючи з 06 червня 2025 року почав свій перебіг трьохмісячний строк накладення адміністративного стягнення, який передбачений частиною дев`ятою статті 38 КУпАП, і цей строк закінчився 06 вересня 2025 року.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів тому, що з 06 червня 2025 року відповідач вчиняв будь-яких дій для виклику ОСОБА_3 , з метою складення протоколу про адміністративне правопорущення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Якщо навіть припустити, що при складенні Постанови №4736 від 01 вересня 2025 року, суб`єкт владним повноважень допустив технічну помилку, та адміністративне стягнення на позивача було накладено 01 жовтня 2025 року, в дату зазначену у протоколі №4736 від 25 вересня 2025 року, то суд вважає що у будь-якому випадку стягнення накладено поза межами строку, передбаченого частиною дев`ятою статті 38 КУпАП.

Пунктом 7 частини першої статті 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

З цього слідує, що відповідач не мав права розпочинати справу про адміністративне правопорушення стосовно позивача, а розпочате провадження повинен був закрити на підставі пунктом 7 частини першої статті 247 КУпАП.

Відповідно до ст. 251 КпАП України доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 245 КУпАП одними із завдань провадження адміністративної справи закон визначає такі, як своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. З вищенаведеного вбачається, що при провадженні справи не були дотримані такі завдання як всебічність, повнота і об`єктивність з`ясування обставин справи.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана встановити склад правопорушення, яким згідно із ст. 9 КпАП України є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, а також дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 6 ст. 77 КАС України якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип з`ясування всіх обставин у справі, суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою осіб, шукаючи доказів виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.

Таким чином, в адміністративному процесі у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Пунктом 7 частини першої статті 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

З цього слідує, що відповідач не мав права розпочинати справу про адміністративне правопорушення стосовно позивача, а розпочате провадження повинен був закрити на підставі пунктом 7 частини першої статті 247 КУпАП.

З огляду на викладене, позовні вимоги слід задовольнити, шляхом скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Керуючись ст.ст. 9, 72-74, 77, 229, 242, 244 - 246, 286 КАС України,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_3 строк для звернення до суду із позовом про оскарження постанови № 4736 від 01.09.2025 року, винесеної начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 про адміністративне правопорушення Куликом С.Д., якою ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн. за ч. 3 ст. 210-1 КпАП України.

Позовну заяву ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності задовольнити.

Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 № 4736 від 01.09.2025 про накладення на ОСОБА_3 штрафу в розмірі 17000,00 грн. скасувати.

Провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_3 закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КпАП України.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду виготовлено 13.01.2026 року.

Суддя К.О. Далеко