Справа № 140/11486/25
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року ЛуцькСправа № 140/11486/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі Відділ Укртрансбезпеки у Волинській області) про визнання протиправною та скасування постанови від 09 червня 2025 року №003326 про застосування адміністративного-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що є власником транспортного засобу Mercedes Benz Sprinter 316 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , та спеціалізованого причепу (платформи) Автобан, державний номерний знак НОМЕР_2 , які він на декілька днів надав своєму знайомому - ОСОБА_2 для перевезення у межах держави у власних цілях двох легкових автомобілів. Довіреності на право користування транспортними засобами, договори оренди чи тимчасові реєстраційні документи не оформлялися, оскільки це був одиничний випадок надання власних транспортних засобів іншій особі. 27 червня 2025 року позивач отримав постанову від 09 червня 2025 року №003326 про накладення адміністративно-господарського штрафу, з якої дізнався про те, що ОСОБА_2 05 травня 2025 року перевірявся на шляху перевезення працівниками Відділу Укртрансбезпеки у Волинській області.

Позивач не погоджується із постановою, якою його притягнуто до відповідальності за порушенням законодавства про автомобільний транспорт через відсутність на момент перевірки документів, які регламентують час роботи і відпочинку водія.

Позивач вважає, що постанова прийнята без урахування усіх обставин справи та є протиправною. ОСОБА_1 стверджує, що не є суб`єктом господарювання та не є автомобільним перевізником у цьому випадку, перевезення не здійснювалось за його участю чи на його користь, у трудових відносинах із ним ОСОБА_2 не перебував, а перевозив вантаж як водій виключно в особистих цілях. Водночас Положення про робочий час та час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затверджене наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року №340 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2010 року за №811/18106; далі Положення №340), не поширюється на перевезення вантажів, які здійснюються фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання найманої праці.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позовну заяву не визнав позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.29-36). В обґрунтування цієї позиції відповідач вказав, що 05 травня 2025 року під час здійснення працівниками відділу Укртрансбезпеки рейдової перевірки було встановлено, що транспортним засобом Mercedes Benz Sprinter, державний номерний знак НОМЕР_1 , зі спеціалізованим причепом-платформою Автобан, державний номерний знак НОМЕР_3 , перевозився вантаж за відсутності на момент перевірки тахокарт за період 07 квітня 2025 року 03 травня 2025 року або бланка підтвердження діяльності водія, що зафіксовано в акті від 05 травня 2025 року №119167.

Відповідач зазначив, що за приписами статті 48 Закону України від 05 квітня 2001 року №2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі Закон №2344-III) автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення. До переліку інших документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів віднесено, зокрема, заповнені тахокарти або бланк підтвердження діяльності водія. Ненадання для перевірки документів, наявність яких визначена статтею 48 Закону №2344-III, є порушенням статті 60 цього Закону, згідно з якою суб`єктом відповідальності є автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Оскільки водій під час проведення перевірки не надав жодного документа, який би свідчив про використання транспортного засобом іншою особою, відмінною від власника транспортного засобу, перевізником визначено саме власника транспортного засобу - ОСОБА_1 . Під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт позивач не був позбавлений права надати пояснення та/або додаткові докази щодо складення документів відносно неналежної особи.

На переконання відповідача, відсутність статусу суб`єкта господарювання не звільняє позивача від відповідальності.

У відповіді на відзив (а.с.54-56) позивач підтримав доводи позову та наголосив, що у Законі №2344-III основними критеріями, які надають фізичній особі статус перевізника, є здійснення нею вантажного перевезення на комерційній основі чи за власний кошт. Натомість у законі відсутні норми, які б вказували на те, що при здійсненні вантажного перевезення водій не може бути одночасно перевізником, та навпаки, - перевізник не може бути одночасно водієм. Позивач вважає, що законодавець лише розмежовує ці поняття на той випадок, коли у таких відносинах беруть участь два суб`єкти, які здійснюють окремі ролі та підпадають під визначення цих понять. На переконання позивача, відповідач дійшов хибного висновку, що у цих правовідносинах автомобільним перевізником є саме ОСОБА_1 виходячи лише з його права власності на транспортний засіб. Однак чинне законодавство не зобов`язує власника транспортного засобу при реалізації свого права власності, надаючи на власний розсуд в користування належний йому транспортний засіб, оформляти для цього документи для підтвердження користування.

Відповідач у запереченні на відповідь на відзив (а.с.60-62) наполягає, що ОСОБА_1 є автомобільним перевізником, бо ні під час перевезення, ні під час розгляду справи він не надав підтвердження того, що перевезення виконувалось не в інтересах власника транспортного засобу.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази встановив такі обставини.

ОСОБА_1 є власником транспортного засобу Mercedes Benz Sprinter 316 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , та спеціалізованого причіпу-платформи Автобан, державний номерний знак НОМЕР_2 , що не є спірним та підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу (а.с.17, 18).

Посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) у Чернігівській області на підставі направлення від 02 травня 2025 року №НР003602 (а.с.39) та щотижневого графіка проведення рейдових перевірок від 02 травня 2025 року №45214/45/27-25 проводилася рейдова перевірка на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху на території Чернігівської області. У ході рейдової перевірки 05 травня 2025 року був перевірений транспортний засіб Mercedes Benz Sprinter 316 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , разом із причепом Автобан, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 05 травня 2025 року №119167 (далі акт перевірки) зафіксовано перевезення вантажу - автомобілів - державний номерний знак НОМЕР_4 та за декларацією 25UA49U2, й у водія на момент проведення перевірки відсутні документи, визначені пунктом 3.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24 червня 2010 року №385 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2010 року за №946/18241), та пункту 6.1, 6.4 Положення №340, а саме щоденних реєстраційних листів режимів праці та відпочинку тахокарт за період з 07 квітня 2025 року по 03 травня 2025 року або бланка підтвердження діяльності водія ОСОБА_2 , який від підпису акта та від надання пояснень відмовився (а.с.48).

ОСОБА_1 рекомендованим листом (а.с.50 зворот) надіслано повідомлення від 20 травня 2025 року за №44599/24/24-25 (а.с.51) про призначення на 09 червня 2025 року розгляду справи (повернуте із довідкою відділення поштового зв`язку про причину невручення - за закінченням терміну зберігання).

За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт в.о. начальника відділу Укртрансбезпеки прийнято постанову від 09 червня 2025 року №003326, якою у зв`язку з відсутністю документів, перелік яких визначений статтею 48 Закону №2344-III, на підставі абзацу третього частини першої статті 60 Закону №2344-III до перевізника ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 грн (а.с.51 зворот).

ОСОБА_1 оскаржив постанову від 09 червня 2025 року №003326 до Укртрансбезпеки, рішенням якої від 09 липня 2025 року №6003/3.3/15-25 скаргу залишено без задоволення, а постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу без змін (а.с.13-15).

Вказана постанова є предметом оскарження у цьому спорі.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон №2344-III.

Відповідно до частини сьомої статті 6 Закону №2344-ІII центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Згідно з абзацом першим пункту 8 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №103 (зі змінами), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

За змістом частини дванадцятої статті 6 Закону №2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Як установлено частиною чотирнадцятою статті 6 Закону №2344-III, державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року №1567 (далі - Порядок №1567, тут і надалі зі змінами станом на 05 травня 2025 року), визначено процедуру проведення рейдових перевірок посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів.

У пункті 14 Порядку №1567 визначено, що рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

У пункті 15 Порядку №1567 наведено виключний перелік питань, що перевіряється контролюючими особами під час здійснення рейдової перевірки, серед них - наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно з пунктами 20, 21 Порядку №1567 виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

За приписами пунктів 26, 27 Порядку №1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності). У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

У розглядуваному випадку актом перевірки зафіксовано, що 05 травня 2025 року водій ОСОБА_2 здійснював перевезення вантажу - автомобілів за відсутності на момент перевірки щоденних реєстраційних листів режимів праці та відпочинку тахокарт з 07 квітня 2025 року по 03 травня 2025 року або бланка підтвердження діяльності водія.

Вказане стало підставою для притягнення спірною постановою ОСОБА_1 , який є власником транспортним засобом Mercedes Benz Sprinter 316 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , із спеціалізованим причепом-платформою Автобан, державний номерний знак НОМЕР_2 , до відповідальності у вигляді адміністративно-господарського штрафу як автомобільного перевізника.

Ключовим у цьому спорі є питання, чи є у цих правовідносинах ОСОБА_1 автомобільним перевізником.

Надаючи оцінку доводам сторін, суд зазначає, що за визначеннями, наведеними у статті 1 Закону №2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Відповідно до статті 33 Закону №2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Частиною першою статті 34 цього Закону передбачено, що автомобільний перевізник повинен виконувати, зокрема, вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.

Згідно з частинами першою, другою статті 50 Закону №2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

За змістом статті 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством.

Частиною другою статті 49 Закону №2344-III передбачено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень; дотримуватись визначеного режиму праці та відпочинку.

Відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: має при собі: заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом або смарт-тахографом.

За приписами пункту 1.3 розділу І Інструкції №385 вона поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Як установлено пунктами 1.2, 1.3 розділу I Положення №340, воно встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку. Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).

Згідно з пунктом 6.1 розділу VI Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

У разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів, Перевізник може заповнювати бланк підтвердження діяльності (додаток 4). Водії зберігають бланк підтвердження діяльності протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення (пункт 6.4 розділу VI Положення №340).

Між тим це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв (пункт 1.4 розділу I Положення №340).

Абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-III визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Питання про те, хто є автомобільним перевізником, неодноразово було предметом дискусій при оскарженні постанов Укртрансбезпеки (її територіальних органів).

У такій категорії справ Верховний Суд наголошував, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах.

Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу. Надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом шістнадцятим частини першої статті 60 Закону №2344-III. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).

Така позиція Верховного Суду є послідовною (постанови від 24 січня 2025 року у справі №520/11723/23, від 23 серпня 2023 у справі №600/1407/22-а, від 12 жовтня 2023 року у справі №280/3520/22).

Отже, системний аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, яка передбачена положеннями частини першої статті 60 Закону №2344-III, застосовується лише до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Тобто, положення статті 60 Закону №2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, у яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт; відповідальність за статтею 60 вказаного Закону несе виключно той, хто фактично здійснює перевезення.

Тому для покладення відповідальності на власника транспортного засобу має бути доведений той факт, що він організував перевезення. Якщо водій керував транспортним засобом на власний розсуд, статус перевізника до власника не переходить автоматично.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах, проте наголошує, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III).

Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника у правовідносинах.

Наведене відповідає позиції Верховного Суду у постановах від 22 лютого 2023 року у справі №240/22448/20 та від 22 грудня 2021 року у справі №420/3371/21.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Тобто, власник транспортного засобу має право передавати транспортний засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Між фізичними особами договір може бути усним. Письмова форма не є обов`язковою для того, щоб водій мав право їхати дорогами загального користування.

Згідно з абзацом шостим пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Зрозуміло, що потреба в оформленні тимчасового реєстраційного талону може бути зумовлена тим, що транспортний засіб передається на тривалий строк та такий транспортний засіб буде використовуватися іншою особою для надання послуг з перевезення вантажів.

У цій справі з наявних у ній документів можна лише констатувати, що власником транспортного засобу Mercedes Benz Sprinter 316 CDI, спеціалізований вантажний, платформа (дубль кабіна), державний номерний знак НОМЕР_1 , та спеціалізованого причепу-платформи Автобан, державний номерний знак НОМЕР_3 , є позивач ОСОБА_1 05 травня 2025 року належним позивачу транспортним засобом керував ОСОБА_2 (користувач транспортного засобу); тахокарта фіксує факт експлуатації транспортного засобу водієм ОСОБА_2 .

Між тим будь-яке відношення ОСОБА_1 до перевезення вантажу третьої особи, наявність між ним та ОСОБА_2 трудових чи цивільно-правових відносин жодними документами не підтверджено. При цьому позивач не зареєстрований як суб`єкта підприємницької діяльності фізична особа-підприємець.

З огляду на наведене немає підстав стверджувати, що надання послуг перевезень є господарською діяльністю позивача та він вступив у відносини з іншими особами як автомобільний перевізник, тобто що він на комерційній основі чи за власний кошт 05 травня 2025 року здійснював перевезення вантажів.

Визначення статусу автомобільного перевізника лише на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є помилковим, оскільки такий підхід не враховує можливості передачі права користування транспортним засобом іншій особі на підставі цивільно-правових угод або в інший законний спосіб без зміни власника.

Автомобільний перевізник визначається на основі документів, якими підтверджується укладення договору перевезення вантажу.

В обсязі встановлених обставин у цій справі відповідач зосередив свою увагу лише на реєстраційних документах на транспортний засіб та відомостях акта від 05 травня 2025 року №119167 щодо відсутності передбачених законодавством документів, внаслідок чого застосував адміністративно-господарський штраф щодо особи, причетність якої до перевезення вантажу не підтверджена належними доказами.

До матеріалів перевірки долучено копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (однієї сторони), згідно з яким власником транспортного засобу (не вказано якого) державний номерний знак НОМЕР_4 є ТзОВ «Гермес-Авто ЛТД». В акті перевірки також вказано, що автомобіль (очевидно інший) перевозився за декларацією 25UA49U2 (копія якої до матеріалів перевірки не долучена суду не надана), будь-які відомості в акті перевірки щодо самого автомобіля не наведені.

Акт перевірки - є лише службовим документом, який підтверджує факт проведення перевірки і є носієм доказової інформації про виявлення порушень вимог чинного законодавства відповідними суб`єктами, однак наведені в акті обставини повинні бути підтвердженні іншими доказами.

Проте в акті перевірки посадові особи Укртрансбезпеки не зазначали, на підставі яких доказів ними було визначено автомобільним перевізником ОСОБА_1 , чи було їм надано в момент перевірки документи, що засвідчують використання водієм ОСОБА_2 транспортного засобу на договірних умовах. Відсутні безпосередні докази того, що саме позивач здійснював перевезення вантажу за замовленням зазначеної вище юридичної особи чи будь-якої іншої особи.

Положеннями частини другої статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Варто зауважити, що посадові особи відповідача повинні забезпечити відповідні вимоги Закону №2344-III щодо відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт дійсним автомобільним перевізником, тобто особа, яка в момент перевірки здійснювала автомобільне перевезення та була зобов`язана дотримуватись вимог указаного Закону і, серед іншого, забезпечити водія (та/або іншу уповноважену особу, присутню при перевірці) відповідною документацією, яка є необхідною для повното та всебічного встановлення усіх обставин, які були предметом перевірки.

Обов`язок щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника покладено на Укртрансбезпеку, яка у випадку встановлення порушення законодавства про автомобільний транспорт зобов`язана притягнути до адміністративної відповідальності лише винну у вказаних порушеннях особу. При цьому притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка не була автомобільним перевізником є недопустимою, а тягар наслідків у такому випадку покладено на компетентний контролюючий орган, яким є Укртрансбезпека.

Такий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2023 року у справі №300/4673/22.

Суд наголошує на тому, що під час розгляду справи відповідач не надав жодного доказу того, що під час проведення рейдової перевірки 05 травня 2025 року автомобільним перевізником був саме ОСОБА_1 .

Отже, з огляду на приписи частини другої статті 77 КАС України, суд вважає, що відсутність належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки допущено перевезення вантажу за відсутності документів, визначених положеннями Закону №2344-III, та відповідальність у цьому разі має нести ОСОБА_1 , який будучи власником транспортного засобу, є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-III, вказує на те, що відповідач не установив під час розгляду матеріалів справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт обставин, які мають істотне значення та протиправно застосував відповідальність до власника транспортного засобу, а не до дійсного автомобільного перевізника.

Відтак, позов належить задовольнити.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України установлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Позивач просив стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1211,20 грн та витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 10000,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано такі документи: договір про надання правничої допомоги від 29 вересня 2025 року (а.с.19), укладеного між позивачем та адвокатом Павлюком Р.С., ордер про надання правничої допомоги серії АС №1158854 (а.с.7), попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (а.с.20), квитанцію від 07 жовтня 2025 року №54 про сплату гонорару у сумі 10000,00 грн (а.с.6).

Відповідно договору від 29 вересня 2025 року за надання правничої допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у сумі 10000,00 грн, який є фіксованим.

У попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат (а.с.20) вказано, що надані адвокатом послуги передбачають аналіз чинного законодавства та судової практики, консультацію, підготовку позовної заяви, додатків до позовної заяви, направлення її до суду, представництво у суді.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив щодо стягнення витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю із категорією справи і предметом позову.

Суд зауважує, що позивач вільний у виборі адвоката та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо є неспівмірним (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2022 року у справі №520/6658/21).

Враховуючи складність та категорію справи (предметом оскарження є рішення про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00 грн), обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, а також заперечення іншої сторони щодо їх надмірної вартості, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач відповідно до приписів підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI) сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 07 жовтня 2025 року №20, витягом про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с.5, 25).

Згідно з частиною третьою статті 4 Закону №3674-VI при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

У зв`язку із задоволенням позову (позовна заява подана в електронній формі) на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у сумі 3468,96 грн: 2500,00 грн витрати на правничу допомогу, 968,96 грн витрати зі сплати судового збору. Решту судового збору може бути повернуто позивачу відповідно до статті 7 вказаного Закону за окремим клопотанням. При цьому, на думку суду, судові витрати необхідно стягнути саме з Укртрансбезпеки, структурним підрозділом якого (без права юридичної особи) є Відділ державного нагляду (контролю) у Волинській області, в.о. керівника якого і прийняв оскаржувану постанову.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) до Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби України з безпеки на транспорті (43020, Волинська область, Луцький район, місто Луцьк, вулиця Підгаєцька, будинок 3) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 09 червня 2025 року №003326.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (03150, місто Київ, вулиця Антоновича, будинок 51, ідентифікаційний код юридичної особи 39816845) судові витрати у сумі 3468,96 грн (три тисячі чотириста шістдесят вісім грн 96 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк