Справа № 280/5085/25
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2026-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 січня 2026 року м. Дніпросправа № 280/5085/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Личкатої Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року (суддя Семененко М.О.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиконання обов`язку щодо виключення позивача з військового обліку та з єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (Реєстр «Оберіг») після набрання вироком суду законної сили;

- визнати протиправною відмову відповідача у виключенні позивача з військового обліку та з Реєстру « ІНФОРМАЦІЯ_2 », викладену у листі № 3864 від 05.05.2025;

- зобов`язати відповідача виключити ОСОБА_1 з військового обліку та здійснити видалення / відповідні коригування даних позивача у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (Реєстр «Оберіг») на підставі пункту 6 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на момент набрання вироком законної сили - 21 грудня 2020 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року, прийнятим в порядку спрощеного позовного провадження, відмовлено у задоволенні позову.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, або скасувати рішення суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема тим, що судом порушено право на подання відповіді на відзив. Так, ухвалою суду про відкриття провадження від 20.06.2025 суд першої інстанції встановив строк для подання відзиву відповідачем - 15 днів, строк для подання позивачем відповіді на відзив - 5 днів з моменту його отримання. Дата доставки ухвали до електронного суду - 21.06.2025.

Відзив ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшов 18.08.2025 - згідно з датою на копії відзиву, тобто із пропуском встановленого судом строку на 43 дні. У матеріалах справи відсутні клопотання про поновлення строку або докази поважних причин його пропуску.

Позивач відзив отримав 18.08.2025 через Електронний кабінет ЄСІТС. Відповідно позивач мав право подати відповідь до 23.08.2025. Проте суд виніс рішення 19.08.2025, позбавивши можливості реалізувати це право.

Позивач наголошує на порушенні його прав, а саме статті 3, 8, 9, 44, 261 КАС України.

Зазначає, що ці порушення унеможливили рівну участь позивача у процесі, є порушенням норм процесуального права, що є підставою для оскарження рішення.

Також, позивач стверджує, що судом було неправомірно враховано відзив відповідача. Відповідач у відзиві стверджує, що отримав копію ухвали про відкриття провадження 11.08.2025 року, не вказавши спосіб отримання. Вважає це твердження завідомо неправдивим, оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, відповідно до частини 6 статті 18 КАС України, зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет в ЄСІТС. Відповідь № 14355899 на запит позивача підтверджує, що відповідач зареєстрував електронний кабінет 30.11.2023 о 14:47. У матеріалах справи та додатках до відзиву відсутні докази надсилання судом або отримання відповідачем ухвали у паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Відзив було подано через ЄСІТС, що підтверджує доступ відповідача до електронного кабінету.

Позивач наголошує, що відзив РТЦК від 18.08.2025 подано з істотним порушенням строків, тому він не може вважатися належним доказом. Зазначає, що суд мав залишити відзив без розгляду відповідно до частини 6 статті 162 КАС України. Натомість його врахування призвело до нерівності сторін, оскільки позивач не мав можливості подати відповідь. Це порушило принципи змагальності та рівності, а також право позивача на відповідь, що стало підставою для ухвалення рішення до закінчення строку для відповіді.

Позивач просить апеляційний суд винести окрему ухвалу відповідно до частин 1-3 статті 249 КАС України щодо зазначених порушень.

Також позивач посилається на неправильне визначення судом моменту виникнення спірних правовідносин, а також фактичних обставини справи.

Зазначає, що суд помилково застосував редакцію закону від 2025 року, ігноруючи той факт, що обов`язок виключення виник у 2020 році, що суперечить ст. 58 Конституції України та практиці Конституційного Суду рішення від 09.02.1999 №1-рп/99 щодо незворотності дії закону, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Обов`язок ІНФОРМАЦІЯ_4 , як суб`єкта владних повноважень, виключити позивача з військового обліку виник з 21.12.2020, з моменту набрання законної сили вироком Садгірського районного суду м. Чернівці у справі №726/394/20, яким позивача засуджено до позбавлення волі строком на 9 років за ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України за особливо тяжкий злочин. На цю дату діяла редакція п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ, яка прямо передбачала виключення з військового обліку осіб, засуджених за тяжкі та особливо тяжкі злочини.

Згідно з ч. 5 ст. 38 цього Закону (чинним на момент вступу в закону силу вироку щодо позивача), суди зобов`язані в семиденний строк повідомити районні (міські) ТЦК та СП про вироки щодо призовників і військовозобов`язаних, які набрали законної сили, що покладає на РТЦК обов`язок вжити заходів щодо виключення з обліку.

Відповідь Садгірського районного суду від 17.02.2025 №06.02/01/25 (вх. №800) підтверджує, що суд не повідомив РТЦК у встановлений строк, але копію вироку було надіслано після звернення, що не звільняє РТЦК від обов`язку, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 року № 921 (в редакції чинній на момент вступу вироку в законну силу).

Також вказує на те, що суд не правильно оцінив фактичні обставини справи, щодо моменту виникнення спірних правовідносин, який визначається початком бездіяльності РТЦК, тобто з 21.12.2020, коли РТЦК не виконали обов`язок виключити позивача з військового обліку на підставі вироку, як це передбачено п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону та п. 56 Порядку ведення персонального обліку призовників і військовозобов`язаних (затвердженого постановою КМУ № 921 від 07.12.2016, редакція від 24.11.2020).

Бездіяльність РТЦК з 2020 року є протиправною, оскільки вони не вчинили юридично значимих дій, прямо передбачених п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Така бездіяльність суперечить вимогам ч. 2 ст. 19 та ст. 55 Конституції України, а також ст. 2 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, які зобов`язують суб`єктів владних повноважень діяти виключно у спосіб, визначений законом, та доводити правомірність своїх дій або бездіяльності»

Вказує на те, що судова практика Верховного Суду у постанові від 01.11.2022 у справі № 640/6452/19 підтверджує, що спірні правовідносини виникають з моменту, коли суб`єкт владних повноважень мав виконати обов`язок.

В додаткових письмових поясненнях позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належної оцінки доказів, наданих позивачем, що призвело до неправильного вирішення справи.

В письмових доповненнях до апеляційної скарги позивач вказує на те, що доповнює апеляційну скаргу додатковими аргументами щодо триваючої бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на норми пунктів 2, 9, 14, 15 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 травня 2013 року № 389 (в редакції від 14 лютого 2019 року, чинній на момент набрання вироком законної сили 21.12.2020) та пункти 2, 8, 11, 13 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 (чинна редакція від 09.10.2025) позивач вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 як правонаступник районного військового комісаріату мав обов`язок з 21.12.2020 самостійно виявляти факт засудження позивача за особливо тяжкий злочин, забезпечувати достовірність даних у реєстрі та виключити позивача з військового обліку без його особистої присутності. Водночас цей обов`язок зберігся і в чинній редакції Положення, проте відповідач його не виконав протягом понад п`яти років, що є триваючою бездіяльністю та порушенням прав позивача. Крім того, виключення або зняття з військового обліку за заявою особи не передбачено взагалі ні положенням про діяльність ВК/ТЦК, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» в жодній редакції. Згідно з редакцією 2020 року, виключення є автоматичним після набрання вироком законної сили, без будь-якої заяви. Тому висновок суду першої інстанції, що спірні правовідносини виникли після звернення позивача у 2025 році, не ґрунтується на законі. Момент виникнення спірних правовідносин між позивачем і ІНФОРМАЦІЯ_5 є саме дата набрання вироком законної сили 21.12.2020, коли юридичний статус позивача змінився на засудженого за особливо тяжкий злочин.

Заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

ОСОБА_1 , перебував на військовому обліку як військовозобов`язаний в ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до вироку Садгірського районного суду міста Чернівці від 11.08.2020 у справі №726/394/20, який набрав законної сили 21.12.2020, позивача визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла.

03.03.2025 позивач звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 із клопотання про виключення його з військового обліку на підставі чинного на момент його засудження законодавства та внесення відповідних змін у військово-облікові документи.

14.04.2025 позивач звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 (далі ІНФОРМАЦІЯ_8 ) із скаргою на бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 та клопотанням про виключення його з військового обліку на підставі чинного на момент його засудження законодавства.

ІНФОРМАЦІЯ_8 листом від 05.05.2025 №3990 повідомив, що згідно даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів громадянин ОСОБА_1 знятий з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_5 як такий, що направлений для відбування покарання до установ виконання покарань. Також повідомлено, що з огляду на норми законодавства підстави для виключення позивача з військового обліку відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_9 листом від 05.05.2025 № 3864 повідомив, що громадянин ОСОБА_2 , засуджений і перебуває в місцях позбавлення волі, був знятий з військового обліку згідно статті 37 ч. 5 п. 2 абз. 4 ПВО і ВС як направлений для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

У подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.

За змістом пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі по тексту - Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно з пунктом 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до пункту 11 Положення № 154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Отже, обов`язки щодо обліку військовозобов`язаних покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

У розумінні частини 3 статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною 7 статті 1 Закону № 2232-XII передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За визначенням, наведеним у частині 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина 2 статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Згідно з частинами 3 і 4 статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Частиною 9 статті 1 Закону № 2232-XII, серед іншого, визначено, що стосується військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (абзац 1 частини 1 статті 39 Закону № 2232-XII).

Приписами статті 37 Закону № 2232-ХІІ визначено підстави взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього.

Відповідно до частини 1 4 статті 37 Закону № 2232-XII в редакції, чинній станом на 21.12.2020 час набрання законної сили вироку Садгірського районного суду міста Чернівці від 11.08.2020 у справі №726/394/20, взяттю на військовий облік призовників та військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах підлягають громадяни України:

1) на військовий облік призовників: приписані до призовних дільниць; які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання; які набули громадянства України і згідно з цим Законом підлягають приписці до призовних дільниць;

2) на військовий облік військовозобов`язаних: звільнені з військової служби в запас; які припинили альтернативну (невійськову) службу в разі закінчення строку її проходження або достроково відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу»; військовозобов`язані, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання; звільнені зі служби поліцейські, особи начальницького та рядового складу Міністерства внутрішніх справ України, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту (крім осіб, прийнятих на службу цивільного захисту у порядку, визначеному Кодексом цивільного захисту України, до проходження строкової військової служби), Державної кримінально-виконавчої служби України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику; які набули громадянства України і згідно з цим Законом підлягають взяттю на облік військовозобов`язаних; виключені з військового обліку Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України; які відповідно до статті 18 цього Закону звільнені від призову на строкову військову службу; які досягли граничного (27-річного) віку під час перебування на військовому обліку призовників.

Взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають жінки, що належать до категорій, зазначених у частині одинадцятій статті 1 цього Закону.

Призовники та військовозобов`язані після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік та не раніше ніж за три дні до вибуття з місця проживання знятися із зазначеного обліку.

У воєнний час виїзд призовників і військовозобов`язаних з місця проживання без дозволу районного (міського) військового комісаріату забороняється.

Згідно із частиною 5 статті 37 Закону № 2232-XII в редакції, чинній станом на 21.12.2020 час набрання законної сили вироку Садгірського районного суду міста Чернівці від 11.08.2020 у справі №726/394/20, зняттю з військового обліку призовників та військовозобов`язаних у військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України:

1) з військового обліку призовників: які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України до нового місця проживання; які вибувають на строк більше трьох місяців за межі України; які взяті згідно з рішеннями комісії з питань приписки або призовної комісії на облік військовозобов`язаних; які отримали військові звання офіцерського складу після проходження військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу; які припинили альтернативну (невійськову) службу в разі закінчення строку її проходження або достроково відповідно до З0акону України «Про альтернативну (невійськову) службу»;

2) з військового обліку військовозобов`язаних: які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України до нового місця проживання; які після проходження строкової військової служби прийняті на військову службу до інших військових формувань або на службу до Національної поліції, податкової міліції, в органи і підрозділи цивільного захисту, в Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України та в Державну кримінально-виконавчу службу України; які вибули на строк більше трьох місяців за межі України; в інших випадках за рішенням Міністерства оборони України.

За положенням частини 6 статті 37 Закону № 2232-XII в редакції, чинній станом на 21.12.2020 час набрання законної сили вироку Садгірського районного суду міста Чернівці від 11.08.2020 у справі №726/394/20, виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які: 1) призвані чи прийняті на військову службу; 2) проходять військову службу (навчання) у вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 3) визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку; 4) досягли граничного віку перебування в запасі; 5) припинили громадянство України; 6) були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину; 7) направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру; 8) не отримали до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності; 9) померли.

За положенням частини 5 статті 38 Закону № 2232-XII в редакції, чинній станом на 21.12.2020 час набрання законної сили вироку Садгірського районного суду міста Чернівці від 11.08.2020 у справі №726/394/20, органи досудового розслідування зобов`язані в семиденний строк повідомити районні (міські) військові комісаріати про призовників, яким повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а суди - про призовників, кримінальні справи стосовно яких розглядаються судом, а також про вироки щодо призовників і військовозобов`язаних, які набрали законної сили.

Відповідно до п. 56 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 рік № 921, який був чинний станом на 21.12.2020 час набрання законної сили вироку Садгірського районного суду міста Чернівці від 11.08.2020 у справі №726/394/20, районні (міські) військові комісаріати, зокрема: організовують та ведуть військовий облік на відповідній території; здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників і військовозобов`язаних у випадках, передбачених законодавством; організовують та забезпечують зберігання облікової документації призовників і військовозобов`язаних та персональних даних, які містяться в них.

Персонально-якісний облік призовників і військовозобов`язаних ведеться районними (міськими) військовими комісаріатами шляхом обліку персональних та службових даних призовників і військовозобов`язаних, які узагальнюються в особових справах призовників або в облікових картках військовозобов`язаних та реєструються в Єдиному державному реєстрі військовозобов`язаних.

Взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників і військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах здійснюється за їх особистої присутності. При цьому взяття на військовий облік, зняття або виключення з нього здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України та військово-облікових документів, визначених у пункті 16 цього Порядку.

Виключення з військового обліку осіб, які за рішенням суду визнані недієздатними, оголошені померлими (які пропали безвісти) або засуджені до позбавлення волі, здійснюється без їх особистої присутності.

Про взяття призовників і військовозобов`язаних на військовий облік, зняття та виключення з нього в їх військово-облікових документах проставляються відповідні відмітки.

У разі відсутності у призовників і військовозобов`язаних військово-облікових документів районні (міські) військові комісаріати беруть їх на військовий облік, знімають або виключають з нього лише після відновлення зазначених документів.

Відповідно до п. 62 Порядку № 921, який був чинний станом на 21.12.2020 - час набрання законної сили вироку Садгірського районного суду міста Чернівці від 11.08.2020 у справі №726/394/20, суди: повідомляють у семиденний строк районним (міським) військовим комісаріатам про призовників, щодо яких кримінальні справи розглядаються судами, а також про вироки щодо призовників і військовозобов`язаних, які набрали законної сили; вилучають та надсилають до відповідних районних (міських) військових комісаріатів військово-облікові документи призовників і військовозобов`язаних, засуджених до позбавлення волі, обмеження волі або арешту.

Аналіз визначених норм законодавства свідчить, що на час набрання законної сили вироку Садгірського районного суду міста Чернівці від 11.08.2020 у справі №726/394/20 - 21.12.2020, передбачено виключення з військового обліку військовозобов`язаних у разі засудження особи до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. При цьому, підставою для виключення є відповідний вирок, який надсилається судом до відповідного районного (міського) військового комісаріату.

Відповідно до змісту відповіді Садгірського районного суду міста Чернівці від 17.02.2025 наданої на запит позивача, копія вироку Садгірського районного суду міста Чернівці від 11.08.2020 у справі №726/394/20, згідно запиту позивача 14.02.2025 судом була направлена до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Матеріали справи не містять доказів надіслання та повідомлення відповідача про наявність вироку по відношенню позивача до вказаної дати.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-IX, який набрав чинності 18.05.2024, статтю 37 Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції.

Так, відповідно до частини 5 статті 37 Закону № 2232-XII в редакції, чинній станом на час зварення позивача до відповідача з клопотанням про виключення з військового обліку, зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України:

1) з військового обліку призовників (крім Служби безпеки України, розвідувальних органів України): які досягли 25-річного віку; які вибули в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України і стали на військовий облік в іншому районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за новим місцем проживання; які призвані, направлені чи прийняті на військову службу або навчання у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; які пройшли базову загальновійськову підготовку; які відповідно до статті 18 цього Закону звільнені від направлення для проходження базової військової служби як непридатні до військової служби за станом здоров`я - після підтвердження рішення комісією вищого рівня; які отримали спеціальні звання рядового, сержантського, офіцерського (начальницького) складу; які направлені на альтернативну (невійськову) службу; які направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру; які отримали військові звання офіцерського складу після проходження військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу;

2) з військового обліку військовозобов`язаних: які вибули в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України і стали на військовий облік за новим місцем проживання; які призвані чи прийняті на військову службу або навчання у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; які направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру; які зараховані до військового оперативного резерву; в інших випадках - за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України;

3) з військового обліку резервістів: які вибули в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України і стали на військовий облік за новим місцем проживання; які призвані чи прийняті на військову службу або навчання у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; які прийняті на службу до органів і підрозділів цивільного захисту; які досягли граничного віку перебування на службі у військовому резерві або виключені з військового оперативного резерву; які направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру; в інших випадках - за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України.

За положенням частини 6 статті 37 Закону № 2232-XII в редакції, чинній станом на час зварення позивача до відповідача з клопотанням про виключення з військового обліку, виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі.

У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 39 Закону №2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначено в Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII).

Згідно зі статтею 1 Закону № 3543-XII: мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Частиною 2 статті 4 Закону № 3543-XII передбачено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 4 Закону № 3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через медіа.

Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені статтею 22 Закону № 3543-XII.

Статтею 23 Закону №3543-XII передбачено підстави, за яких не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, яка у даному випадку на позивача не розповсюджується.

Абзацом 14 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII встановлено, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Також 18.05.2024 набрав чинності «Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560.

Пунктом 4 розділу «Загальні питання» Порядку № 560 передбачено, що на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані: особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади; особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України; особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ; засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин.

Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487, визначає механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації).

Відповідно пп.8 п.1 додатку 2 до Порядку №1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні: особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

З наведеного слід дійти висновку, що законодавець виокремлює поняття «зняття з військового обліку» та «виключення з військового обліку», при цьому, при знятті з військового обліку, Законом передбачено можливість повторного взяття військовозобов`язаного на такий облік. Отже, різними є як підстави, так і правові наслідки зняття або виключення з військового обліку.

Аналіз змісту відповідних положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» дає підстави для висновку, що громадяни які підлягають виключенню з військового обліку втрачають статус військовозобов`язаного, в той же час зняті з військового обліку продовжують перебувати в статусі військовозобов`язаних.

Таким чином, у зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-XII було звужено коло підстав для виключення осіб з військового обліку. Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави. З часу набрання чинності змін до Закону №2232-XII він поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі.

Отже, з 18 травня 2024 року (дата набрання чинності Законом №3633-IX) особи, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, є військовозобов`язаними, а ч.6 ст. 37 Закону №2232-ХІІ не передбачає такої підстави для виключення з військового обліку як засудження до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

З огляду на викладене, з набранням чинності змін до статті 37 Закону № 2232-XII, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-IX, позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, що може бути призвана на військову служба під час мобілізації на особливий період, отже є військовозобов`язаним.

З урахуванням викладеного, оскільки станом на момент направлення звернення позивача з клопотанням про виключення його з обліку, редакція статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не передбачала такої підстави для виключення з військового обліку як засудження до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, отже, він є військовозобов`язаним.

Щодо застосування положень статті 58 Конституції України, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач в апеляційній скарзі наполягає на тому, що вирішення питання про виключення його з військового обліку на підставі засудження до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину повинно було здійснюватися із застосуванням законодавства, до внесення відповідних змін до ст.37 Закону №2232-ХІІ.

У Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа №1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із набранням чинності і з моментом втрати ним юридичної сили.

За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).

На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.

Внесення змін до законодавства, яке призводить до погіршення становища особи, може суперечити принципу незворотності дії закону в часі (ст. 58 Конституції України), якщо йдеться про ретроактивну дію закону.

Разом з тим, законодавець має право змінювати критерії військового обліку, якщо це відповідає інтересам держави, і це не означає погіршення становища особи.

У зв`язку із внесенням змін до Закону № 2232-XII звужено коло підстав для виключення осіб з військового обліку. Впроваджуючи такі зміни, законодавець мав на меті розширення мобілізаційного ресурсу задля забезпечення обороноздатності держави в умовах дії правового режиму воєнного стану внаслідок збройної агресії російської федерації, що обґрунтовано державним інтересом.

Наведені законодавчі зміни не мають ретроактивного характеру, а є нормами прямої дії, що застосовуються до правовідносин, які виникають після набрання ними чинності. Їх метою не є погіршення становища конкретної особи, а забезпечення публічного інтересу - національної безпеки.

З часу набрання чинності змін до Закону № 2232-XII, положення закону поширюються на всіх військовозобов`язаних осіб, які не досягли граничного віку перебування в запасі.

Таким чином, у контексті спірних правовідносин колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав керуватись приписами законодавства, чинними на момент виникнення спірних правовідносин, а саме звернення позивача з відповідною заявою щодо його виключення з обліку.

Колегія суддів наголошує, що оскільки суд, який постановив вирок, або позивач не надсилав відповідного вироку щодо засудження позивача за особливо тяжкий злочин, у відповідача не виникали обов`язки виключення позивача з обліку.

Отже, на момент звернення позивача із заявою та на момент розгляду його заяви, у відповідача були відсутні визначені законодавством підстави для виключення його з військового обліку, з огляду на відсутність законодавчо встановлених на те підстав.

Колегія суддів наголошує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Оскільки відповідач не був повідомлений про наявність вироку, у нього не виникав обов`язок щодо виключення позивача з обліку до його отримання.

На час звернення позивача з клопотанням, відповідач керувався чинними приписами законодавства, які виключали задоволення такого клопотання з підстав визначених у ньому.

Щодо посилання позивача на порушення судом першої інстанції приписів процесуального законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

За положенням частини 1, 5-7 статті 162 КАС України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд має право вирішити справу за наявними матеріалами також у разі, якщо відзив подано особою, яка відповідно до частини 6 статті 18 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його і не навела поважних причин невиконання такого обов`язку.

За положенням статті 163 КАС України, у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.

До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами другою - четвертою статті 162 цього Кодексу.

Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дасть змогу позивачу підготувати свої пояснення, міркування та аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до матеріалів справи ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 20.06.2025 встановлено строк для подання відзиву відповідачем - 15 днів, строк для подання позивачем відповіді на відзив - 5 днів з моменту його отримання. Дата доставки ухвали до електронного суду, зокрема, електронного кабінету відповідача - 21.06.2025.

Відзив ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшов до суду через електронний суду - 18.08.2025. Позивач отримав відзив - 18.08.2025.

Рішення Запорізьким окружним адміністративним судом прийнято 19 серпня 2025 року.

Зазначене свідчить, що відповідачем було порушено строк подання відзиву, клопотання про поновлення строку відповідач не надавав. У відзиві відповідачем зазначено про отримання ухвали 11.08.2025, що спростовується довідкою про доставку.

Зі змісту мотивувальної частини судового рішення вбачається, що суд вирішив справу за наявними матеріалами.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, визначені частиною третьою статті 317 КАС України, а саме: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Отже, порушення процесуального законодавства може бути підставою для скасування судового рішення, якщо воно призвело до неправильного вирішення справи.

Проте, відповідно до частини другої статті 350 КАС України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд звертає увагу, що позивач не зазначає які доводи або докази він хотів надати з відповіддю на відзив відповідача, та як наслідок останні не були враховані судом першої інстанції під час розгляду справи.

Водночас, позивач скористався правом апеляційного оскарження і доводить свою позицію при апеляційному розгляді справи.

Колегія суддів не вбачає, що судом першої інстанції у даному випадку порушено вимоги процесуального законодавства, які є підставою для скасування судового рішення.

Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко