Справа № 400/217/25
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 р.м. ОдесаСправа № 400/217/25
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Димерлія О.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2025 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 72 від 27.09.24 р. про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з моменту звернення за її призначенням, а саме з 20.09.2024 року;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 27.09.24 р. № 72 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період військової строкової служби з 29.10.78 р. до 10.12.81 р., період роботи в колгоспі «ім. Калініна» з серпня 1992 р. до липня 1999 р., період роботи з 27.01.89 р. до 10.03.92 р. та повторно розглянути заяву від 20.09.24 р. з урахуванням цього стажу. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).

Не погоджуючись з таким рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та винести постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо: зарахування до страхового стажу періоду військової строкової служби з 29.10.1978 по 10.12.1981, оскільки зазначена у військовому квитку НОМЕР_1 дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не відповідає даним паспорту « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; періоду роботи в колгоспі «ім. Калініна» з серпня 1992 по липень 1999, згідно архівної довідки від 22.06.2023 № 310/03-03, оскільки зазначене в ній ім`я та по- батькові « ОСОБА_2 » не відповідає даним паспорту « ОСОБА_3 »; періоду роботи з 27.01.1989 по 10.03.1992, оскільки відсутня інформація про сплату внесків до Пенсійного фонду України.

Апелянт зазначає, що жодних інших документів, підтверджуючих вищезазначені періоди роботи, передбачені Порядком №637 позивачем при зверненні за призначенням пенсії не надано. Згідно поданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж позивача становить 8 років 5 місяців 10 днів (при необхідних 20), що недостатньо для призначення пенсії за віком.

Апелянт вказує, що позивачем надано до адміністративного позову довідку № 3100/2 від 26.11.2024 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , видану на підставі облікової картки ОСОБА_1 та архівну довідку від 30.12.2024 № 04-03/185-291 про відомості по заробітній платі ОСОБА_1 за період роботи під час відбування покарання з 27.01.1989 по 10.03.1992, які не були додані до заяви про призначення пенсії, відтак довідці № 3100/2 від 26.11.2024 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданій на підставі облікової картки ОСОБА_1 , та архівній довідці від 30.12.2024 № 04-03/185-291 правова оцінка головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області не надавалась.

Щодо зобов`язання суду першої інстанції зарахувати до страхового стажу позивача період військової строкової служби з 29.10.78 р. до 10.12.81 р. період роботи в колгоспі «ім. Калініна» з серпня 1992 р. до липня 1999 р, період роботи з 27.01.89 р. до 10.03.92 р. та повторно розглянути заяву від 20.09.24 р. з урахуванням цього стажу, апелянт зазначає, що обчислення стажу, призначення та виплата пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України. Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Отже, на думку апелянта, вищевказана вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.

26 вересня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорії незначної складності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20.09.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.03 р. № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

27.09.2024 р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за принципом екстериторіальності прийнято рішення № 72 про відмову в призначенні пенсії за віком згідно з статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу (20 років).

Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 27.09.24 р. № 72 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Разом із тим, суд вважав помилковими твердження позивача, що дії стосовно повторного розгляду його заяви мають бути здійснені Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, оскільки аналіз вказаних норм свідчить про те, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, а після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні правові та фактичні підстави для задоволення щодо нього позовних вимог.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, яке прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу, є уповноваженим органом, який має розглянути повторно заяву позивача і у разі прийняття рішення про призначення позивачу пенсії за віком, має передати електронну пенсійну справу засобами програмного забезпечення до Головного управління Пенсійного фонду в Миколаївській області за місцем проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Також, суд вважав, що з метою належного та ефективного захисту прав позивача, відповідача 2 слід зобов`язати зарахувати до страхового стажу позивача період військової строкової служби з 29.10.78 р. до 10.12.81 р., період роботи в колгоспі «ім. Калініна» з серпня 1992 р. до липня 1999 р., період роботи з 27.01.89 р. до 10.03.92 р.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції виключно в межах доводів апеляційної скарги та в цій частині погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За змістом статті 26 Закону № 1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону № 1058-ІV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.

Судами встановлено, що на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком вік позивача становив 64 роки.

Відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У разі якщо за період з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2016 року в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості, необхідні для обчислення страхового стажу військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейським, особам рядового і начальницького складу відповідно до цього Закону, страховий стаж обчислюється на підставі довідки про проходження військової служби та про сплачені суми страхових внесків.

Згідно з ч.4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до ч.2 ст. 44 Закону № 1058-IV призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку даних про страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком (у тому числі за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку), територіальний орган Пенсійного фонду інформує застраховану особу, у тому числі через її особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду, про відсутність таких відомостей та необхідність їх подання (за наявності). Документи про страховий стаж можуть бути подані до територіального органу Пенсійного фонду або через особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду.

Згідно з ч.3 ст. 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:

1) документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), надається у разі відсутності в паспорті громадянина України або свідоцтві про народження інформації про реєстраційний номер облікової картки платника податків;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження стажу роботи приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Отже, прийняття на підтвердження стажу роботи, зокрема довідок, застосовується тільки в тому випадку, коли відсутня трудова книжка, або відсутні відповідні записи чи містяться неправильні чи неточні записи в трудовій книжці.

З дослідженого рішення про відмову у призначенні пенсії № 72 від 27.09.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 звернулася з заявою про призначення пенсії за віком 20.09.2024 року у віці 64 років. Страховий стаж становить 8 років 5 місяців 10 днів.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- період військової строкової служби з 29.10.1978 р. по 10.12.1981 р., оскільки зазначена у військовому квитку НОМЕР_1 дата народження заявника не відповідає паспортним даним;

- період роботи в колгоспі з 1992 по 1999 р. згідно з архівною довідкою від 22.06.2023 № 310/03-03, оскільки ім`я та по батькові заявника в довідці « ОСОБА_4 » не відповідає паспортним даним;

- період роботи згідно з архівною довідкою від 21.09.2023 №04-02/181-258 з 27.01.1989 по 10.03.1992, оскільки відсутня інформація про сплату внесків до Пенсійного фонду України.

Вказано, що для зарахування до страхового стажу:

періоду строкової військової служби з 29.10.1978 по 10.12.1981 необхідно надати уточнюючу довідку про тривалість строкової військової служби видану на підставі облікової картки заявника.;

періоду роботи в колгоспі згідно з архівною довідкою від 22.06.2023 №310/03-03 необхідно підтвердити приналежність довідки заявнику в судовому порядку.

Відповідно до п. 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 р. №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Колегія суддів зазначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній, їх неправильності чи неточності, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Такими документами, зокрема, є архівні та уточнюючі довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання, тощо. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 234/13910/17 та від 7 березня 2018 року у справі №233/2084/17, від 16 травня 2019 року в справі № 161/17658/16-а, від 27 лютого 2020 року в справі № 577/2688/17, від 31 березня 2020 року в справі № 446/656/17, від 21 травня 2020 року в справі № 550/927/17, від 10 грудня 2020 року в справі № 195/840/17.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, позивачем до позову додану копію довідки від 26.11.24 № 3100/2 начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , видану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тому, що він дійсно проходив строкову службу у Збройних Силах з 29 жовтня 1978 по 10 грудня 1981 р. Підстава: облікова картка ОСОБА_1 . Довідка видана до органів Пенсійного фонду (а.с. 13).

Крім того, колегія суддів зазначає, що незарахування до страхового стажу періоду проходження строкової військової служби з 29.10.1978 р. по 10.12.1981 р., оскільки у військовому квитку НОМЕР_1 дата народження заявника 28.08.1960 р. не відповідає паспортним даним 26.08.1960 р., колегія суддів вважає неправомірним, оскільки такий недолік є очевидною опискою. Приналежність позивачеві військового квитка НОМЕР_1 від 29 жовтня 1978 року сумніву не викликає, а період проходження військової служби співпадає із періодом, зазначеним удовідці від 26.11.24 № 3100/2.

Як вбачається з архівної довідки від 22.06.2023 р. № 310/03-03 Трудовий архів Веселинівської селищної ради Вознесенського району повідомляє, що відповідно до книг обліку праці та нарахувань заробітної плати колгоспу ім. Калініна за 1992-1994 роки, КСП імені Калініна за 1995 1999 роки с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області - документ укладено російською мовою « ОСОБА_5 » працював і кількість вироблених ним вихододнів становила: 1992 р. у серпні 26, у жовтні 26; 1993 лютий-листопад включно 221; 1994 р. у січні 23, у лютому 23, у березні 21, у квітні 5, у травні 1, у червні 8, у липні 17, у серпні 31, у вересні 26, у жовтні 21; 1995 р. у січні 23; 1996 р. у червні 106, жовтень-листопад включно 97; 1997 р. лютий-грудень включно 282; 1998 р. січень-грудень включно 306; 1999 січень-липень включно 129.

Зазначено, що в книгах обліку праці та нарахувань заробітної плати КСП імені Калініна за 2000 рік с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області ОСОБА_1 значиться, але кількість вироблених вихододнів не зазначена. В книгах обліку праці та нарахувань заробітної плати колгоспу ім. Калініна за 1992-1994 роки, КСП імені Калініна за 1995-1999 роки с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області значиться одна особа на ПІБ « ОСОБА_5 » (а.с. 17).

Також, в матеріалах справи наявна копія довідки від 18 серпня 1993 року, видана ОСОБА_1 про те, що він працює у колгоспі ім. Калініна і його середньомісячний заробіток становить 95 тис. карбованців (а.с. 18).

Колегія суддів зазначає, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Колегія суддів зазначає, що позивач не повинен нести тягар відповідальності чи зазнавати негативних наслідків, через порушення порядку/інструкції заповнення трудової книжки, описки, не засвідчення належним чином виправлень, не можуть бути самостійною підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи згідно із записами у трудовій книжці, військовому квитку, довідках.

Разом з тим, записи у трудовій книжці та довідках позивача, їх співставлення між собою не містять протиріч, та у своїй сукупності, підтверджують періоди роботи та проходження військової строкової служби у спірні спірні періоди.

Колегія суддів наголошує, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його документах, та їх ведення.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів щодо реалізації пенсійним органом своїх повноважень для встановлення дійсних обставин трудової діяльності ОСОБА_1 . Також відповідачами не надано суду жодного пояснення із доказами стосовно неможливості перевірки й уточнення виявлених суперечностей за зазначені періоди, що свідчить про неналежну реалізацію владних повноважень пенсійними органами.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 27.01.1989 р. по 10.03.1992 р., згідно з архівною довідкою від 21.09.2023 р. № 04-02/181-258, оскільки відсутня інформація про сплату внесків до Пенсійного фонду України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалось, частиною 1 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 3 статті 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за непрямим методом виходячи з оцінки валового доходу та витрат страхувальника, кількості осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, обсягу виробленої (реалізованої) продукції (послуг), суми сплачених ним податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, у разі: ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіальному органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків; неведення страхувальником бухгалтерського обліку чи відсутності в нього відповідних первинних документів; якщо сума страхових внесків, нарахована страхувальником, не підтверджується документами.

Обчислення територіальними органами Пенсійного фонду сум страхових внесків за минулі періоди провадиться виходячи з розміру страхового внеску, що діяв на день нарахування виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Відповідно до ч.10 ст. 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" - якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

В матеріалах справи наявна копія архівної довідки від 30.12.2024 р. № 04-02/185-291 про відомості по заробітній платі ОСОБА_1 за період роботи під час відбування покарання з 1989 р. по 1992 р. Зазначено, що у відомостях нарахування заробітної плати за 1989-1992 роки, відрахування податків з нарахованої заробітної плати гр. ОСОБА_1 відсутнє (а.с. 21).

Також наявна копія архівної довідки від 21.03.2023 № 04-02/181-258, в якій зазначено, що в документах архівного фонду відділу робітничого постачання ВП «південно-Української АЕС» значиться громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді вантажника бази, як засудженого поселенця, з 27 січня 1989 року по 10 березня 1992 року (а.с. 19, 20).

Таким чином, невнесення страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відбулось не з вини позивача.

При цьому, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що несплата за позивача страхових внесків не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періоду роботи, оскільки відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, в якому працює застрахована особа.

Колегія суддів зазначає, що, фактично, внаслідок невиконання обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за спірний період роботи, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 23.03.20 р. у справі № 535/1031/16-а.

З огляду на зазначене, доказів, які б спростовували спірні періоди трудової діяльності позивача відповідач не надав.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмовляючи позивачу у зарахуванні зазначених спірних періодів трудової діяльності до стажу, відповідач діяв протиправно.

Таким чином, відповідачем під час прийняття рішення від 27.09.2024 р. №72, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком, не враховано усі обставини, що мають значення для призначення даного виду пенсії позивачу, як наслідок, відповідач допустив неналежний розгляд поданої позивачем заяви і документів та, відповідно, прийняв необґрунтоване рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення від 27.09.2024 р. №72 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач має право на зарахування до страхового стажу період військової строкової служби з 29.10.78 р. до 10.12.81 р., період роботи в колгоспі «ім. Калініна» з серпня 1992 р. до липня 1999 р., період роботи з 27.01.89 р. до 10.03.92 р.

З огляду на вищезазначене, вірним є висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу позивача вищезазначені періоди роботи та повторно розглянути заяву від 20.09.2024 р. З урахуванням цього стажу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Що стосується доводів апелянта про те, що позивачем надано до адміністративного позову довідку № 3100/2 від 26.11.2024 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , видану на підставі облікової картки ОСОБА_1 та архівну довідку від 30.12.2024 № 04-03/185-291 про відомості по заробітній платі ОСОБА_1 за період роботи під час відбування покарання з 27.01.1989 по 10.03.1992, які не були додані до заяви про призначення пенсії, у зв`язку з чим їм правова оцінка головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області не надавалась, колегія суддів зазначає.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 79 КАС України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

З огляду на вищезазначене, у відповідності до ч.2 ст. 79 КАС України позивачем були надані до позову вищезазначені довідки, як докази обґрунтованості позовних вимог, у зв`язку з чим вищезазначені доводи апелянта є безпідставними.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Щодо втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Згідно з ч. 2 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Верховний Суд у постанові від 09.05.2024 у справі № 580/3690/23, аналізуючи вищенаведені положення КАС України, зазначив, що за приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.

У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та(або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

З урахуванням встановлених у даній справі обставин колегія суддів доходить висновку, що позивачем дотримано усі передбачені законом умови для отримання позитивного результату, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача у цій справі є покладення на уповноважений орган обов`язку зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період військової строкової служби з 29.10.78 р. до 10.12.81 р., період роботи в колгоспі «ім. Калініна» з серпня 1992 р. до липня 1999 р., період роботи з 27.01.89 р. до 10.03.92 р. та повторно розглянути заяву від 20.09.24 р. з урахуванням цього стажу.

З огляду на зазначене, доводи апелянта про втручання суду у дискреційні повноваження Головного управління Пенсійного фонду в Хмельницькій області є безпідставними.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.О. Димерлій