Справа № 420/36236/25
Суддя: Хурса О. О.
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 січня 2026 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Хурса О. О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя Усика Григорія Івановича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 щодо неподання до Секретаріату Вищої ради правосуддя у встановлений ч.7 ст. 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та пункт 14.12. Регламенту ВРП місячний строк матеріалів по скарзі від 13.02.2025 року зареєстрованої ВРП 13.02.2025 року за №695/0/6-25 на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 170/1дп/15-25 від 03.02.2025 року для призначення до розгляду на пленарному засіданні Вищої ради правосуддя;

- зобов`язати члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 подати до Секретаріату Вищої ради правосуддя матеріали по скарзі від 13.02.2025 року зареєстрованої ВРП 13.02.2025 року за №695/0/6-25 на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 170/1дп/15-25 від 03.02.2025 року для призначення до розгляду на пленарному засіданні Вищої ради правосуддя;

- стягнути з члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 75 000 гривень матеріальної шкоди заподіяної у зв`язку із очевидною протиправною бездіяльністю щодо неподання до Секретаріату Вищої ради правосуддя матеріалів по скарзі від 13.02.2025 року на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 170/1дп/15-25 від 03.02.2025 року;

- стягнути з члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 350 000 грн. заподіяну очевидною протиправною бездіяльністю щодо неподання матеріалів до Секретаріату Вищої ради правосуддя по скарзі від 13.02.2025 року на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 170/1дп/15-25 від 03.02.2025 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2025 дану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу 10-денний строк з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків, шляхом подання до суду: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, з вказанням підстав для його поновлення та доказів поважності причин його пропуску.

На виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2025 позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків та клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, у якому позивач зазначає, що оскаржує саме протиправну бездіяльність відповідача щодо відсутності дій з розгляду матеріалів по скарзі від 13.02.2025, яку вважає триваючим правопорушенням.

Позивач також просить врахувати позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2025 у справі справа № 990/29/22.

Проте, суд не знаходить підстав для визнання вказаних позивачем причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, зважаючи на наступне.

За приписами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У відповідності до вимог частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, питання, пов`язані з обчисленням строку звернення до адміністративного суду, його поновленням, а також наслідки пропуску такого строку чітко врегульовано вищевказаними положеннями законодавства.

Окрім цього, частина друга статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено і у частині першій статті 45 цього ж Кодексу, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Отже, наведені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі № 826/22361/15.

Питання, пов`язані з оцінкою поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, неодноразово вирішувалось й Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 27.05.2020 у справі № 9901/546/19 висловлено правову позицію про те, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

На думку суду, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).

Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з даним позовом 23.10.2025 (через електронний суд) та оскаржує дії відповідача щодо неподання до Секретаріату Вищої ради правосуддя у встановлений ч. 7 ст. 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та пункт 14.12 Регламенту Вищої ради правосуддя місячний строк матеріалів по скарзі від 13.02.2025 року зареєстрованої Вищою радою правосуддя 13.02.2025 за № 695/0/6-25 на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 170/1дп/15-25 від 03.02.2025 для призначення до розгляду на пленарному засіданні Вищої ради правосуддя.

Відповідно до пункту 14.12 Регламенту Вищої ради правосуддя, скарга на рішення Дисциплінарної палати розглядається у строк, визначений частиною сьомою статті 51 Закону.

Відповідно до частини сьомої статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Вища рада правосуддя розглядає скарги на рішення Дисциплінарної палати не пізніше тридцяти днів із дня їх надходження.

Позивач 13.02.2025 звернувся зі скаргою на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 170/1дп/15-25 від 03.02.2025, що підтверджується звітом автоматичного розподілу.

Таким чином, про порушення своїх прав позивач остаточно дізнався щонайменше 18.03.2025, а до суду з даним позовом звернувся лише 23.10.2025 (через систему Електронний суд).

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що оскаржувана ним бездіяльність відповідача має ознаки тривалого правопорушення.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не надано суду доказів триваючої неможливості звернення ним до суду з відповідним позовом в межах строку звернення.

Рішенням Конституційного суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Суд звертає увагу, що заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості. Відповідно з цим, поважними причинами визнаються лише такі обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Позивачем не наведено вагомих і переконливих аргументів, які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації належного права на звернення до адміністративного суду упродовж строку встановленого для цього законодавством, або ж взагалі унеможливили своєчасну реалізацію позивачем такого права.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і не може обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду якими законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, що також обумовлено досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

До того ж, чітко визначені та однакові для всіх учасників строки звернення до суду, є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, що досягається виконанням умов щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Суду не надано доказів поважності пропуску строку звернення до суду, що позбавляє суд можливості надати оцінку поважності пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач мав можливість звернутися до суду у строк, визначений законом, з метою захисту своїх прав.

Посилання позивача на висновки Верховного Суду щодо конструкції «триваючого правопорушення», зокрема на постанову від 06.02.2025 у справі справа № 990/29/22 не є обгрунтованим, оскільки вони сформульовані у контексті правовідносин, що суттєво відрізняються від тих, що є предметом розгляду у цій справі.

Так, у справі № 990/29/22 Верховний Суд надав оцінку правомірності бездіяльності щодо невидачі указу про призначення на посаду судді, видати який відповідач має не пізніше тридцяти днів із дня отримання подання, а тому предмет спору було кваліфіковано як триваюче порушення прав у виді невиконання суб`єктом владних повноважень свого обов`язку протягом законодавчо визначеного строку.

Отже, правові висновки касаційного суду у цих справах не є релевантними до правовідносин, що є спірними у даній справі.

З огляду на зазначене, вказані позивачем в заяві підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнаються судом неповажними.

Положеннями пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України установлено, що позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даною позовною заявою без поважних причин, тому позовна заява підлягає поверненню.

Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного та керуючись статтями 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя Усика Григорія Івановича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви, позовну заяву і додані до неї документи надіслати позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Олександр ХУРСА