Справа № 380/4489/25
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Климеенко О.М.

16 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 380/4489/25 пров. № А/857/45412/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 380/4489/25 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

07.03.2025р. позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, у якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 110295 від 26 лютого 2025 року, винесену Державною службою України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.10.2025р. позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, апелянт Державна служба України з безпеки на транспорті подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.10.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія та номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власницею транспортного засобу марки IVECO номерний знак НОМЕР_2 , повна маса якого становить 26000,00 кг.

28.01.2025р. в 14 год. 30 хв. (місце проведення перевірки автодорога Західний обхід м. Львова 5 км + 300 м.) посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 24 січня 2025 року № 000589 проведено перевірку транспортного засобу марки IVECO номерний знак НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію, серія та номер НОМЕР_1 , водій ОСОБА_2 ), що належить ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт № 091372 від 28 січня 2025 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Із змісту вказаного акту видно, що під час перевірки виявлено порушення: «ст.39, ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів.

Розгляд справи про порушення позивачем законодавства про автомобільний транспорт згідно актом № 091372 від 28 січня 2025 року призначено на 26 лютого 2025 року в 09 год. 00 хв. у приміщенні Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області.

ФОП Кульчицька О.І. подала до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області пояснення від 26 лютого 2025 року на акт № 091372 від 28 січня 2025 року.

26.02.2025р. Відділ державного нагляду (контролю) у Львівській області розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, виніс постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ110295, якою постановив стягнути з ФОП ОСОБА_1 (транспортний засіб марки IVECO номерний знак НОМЕР_2 ) адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 гривень за порушення: допущено перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.39, ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 цього Закону.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В абз.3 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" №442 від 10.09.2014р. видно, що Державна інспекція України з безпеки на наземному транспорті реорганізована шляхом злиття з Державною інспекцією України з безпеки на морському та річковому транспорті, та утворено Державну службу України з безпеки на транспорті.

Постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015р. затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, відповідно до п.1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

В пп.2, 15, 27, 54, 58, 62 п.5 даного Положення передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті; здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється; здійснює інші повноваження, визначені законом.

п.8 вказаного Положення встановлено, що Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України "Про автомобільний транспорт" №2344-ІІІ від 05.04.2001р., що регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Із змісту ст.2, ст.5 Закону України "Про автомобільний транспорт" видно, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України "Про транспорт", "Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

Основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

ч.12 ст.6 Закону України "Про автомобільний транспорт", встановлено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України. А згідно з частиною 14 статті 6 Закону передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно ст.1, ст.33 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільний перевізник це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

ч.1 ст. 34 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

В ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" видно, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Згідно абз3 ч.1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Колегія суддів зазначає, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах.

Проте, автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу.

Надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).

Отже, системний аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, яка передбачена положеннями ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III, застосовується лише до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2025 року у справі № 520/11723/23.

Водночас, у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 140/6098/22 Верховний Суд вказав, що відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники, а не інші особи (власники транспортних засобів, водії тощо).

Запровадивши такий інститут відповідальності законодавець чітко окреслив, що він стосується саме перевізників та визначив ознаки, за якими визначають особу автомобільного перевізника. Це означає, що такий не обов`язково має бути власником транспортного засобу, оскільки норми законодавства не забороняють використання транспортних засобів, що належать іншим особам, у перевезеннях вантажів на підставі договорів укладених між власником та перевізником або інших правочинів.

Враховуючи наведене, а також приписи Закону України "Про автомобільний транспорт", до власника автомобільного транспорту можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за умови, якщо він відповідає усім характеристикам, визначеним Законом України "Про автомобільний транспорт" для автомобільних перевізників. У разі якщо особа не відповідає цим вимогам, відсутні підстави для застосування до неї відповідальності у вигляді штрафу, передбаченої частиною першою статті 60 Закону № 2344-III.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що в акті № 091372 від 28 січня 2025 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідач дійшов висновків про порушення позивачем вимог ст.34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» № 2344-ІІІ, Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті від 24 червня 2010 року № 385, суть яких полягає у тому, що під час перевезення вантажу (дров) перевізник не забезпечив водія товарно-транспортною накладною або іншим документом, передбаченим законодавством, а також протоколом перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Отже, вирішальним під час розгляду цієї справи є встановлення факту чи була ФОП ОСОБА_1 на час проведення спірної рейдової перевірки автомобільним перевізником у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт" та правомірність застосування до неї адміністративно-господарської санкції у вигляді штрафу як до власниці транспортного засобу, яка, на думку відповідача, надавала послугу з перевезення на комерційній основі як суб`єкт господарювання.

Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видно, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності є 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування, а додатковими: 82.11 Надання комбінованих офісних адміністративних послуг; 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н.в.і.у; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Отже, докази того, що позивач здійснює діяльність у сфері автомобільного перевезення, зокрема надає послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом за плату, тобто на комерційній основі у матеріалах справи відсутні.

Відсутній також у матеріалах справи укладений договір на здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом. Тому, доказів того, що позивач на час проведення спірної рейдової перевірки відповідно до законодавства надавала послугу згідно договором про перевезення вантажу транспортним засобом, немає.

Згідно податковими деклараціями платника єдиного податку за 2024 рік та за перший квартал 2025 року у ФОП ОСОБА_1 не було найманих працівників за вказані періоди, зокрема водія ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом на час зупинки для проведення рейдової перевірки.

Отже, докази того, що за період, в межах якого проведено рейдову перевірку, позивач використовувала працю найманих працівників також відсутні.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав № 363484166 та № 323449834 ОСОБА_1 є власницею будівлі столярного цеху у с. Біле Львівського району Львівської області та житлового будинку у с. Зушиці Львівського району Львівської області.

Таким чином, у розглядуваній ситуації ФОП ОСОБА_1 не може вважатися автомобільним перевізником у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", оскільки під час рейдової перевірки перевозила вантаж (дрова) на належному їй автомобілі з с. Біле (де розташована належна їй будівля столярного цеху) до житлового будинку (розташованого у с. Зушиці), який є у її приватній власності, виключно для власних потреб, є обґрунтованими та підтверджуються наявними у справі доказами.

Водночас, доказування правомірності свого рішення за приписами ч.2 ст.77 КАС України покладено на суб`єкта владних повноважень, який повинен довести фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує правову підставу ухвалення рішення, вчинення дії чи утримання від неї. За такого правового регулювання будь-які сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, повинні тлумачитися на її користь, оскільки обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення нормами КАС України покладено на відповідача.

В порушення зазначеної вище норми КАС України апелянт не надав доказів здійснення ФОП ОСОБА_1 перевезення вантажу на комерційній основі, тобто не доведено, що позивач на час проведення спірної рейдової перевірки вважалася автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

В ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" видно, що визначений перелік документів, які повинні мати автомобільні перевізники та водії для здійснення внутрішніх перевезень, одним із яких є товаро-транспортна накладна, яку законодавець визначив як єдиний документ для призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Тому, відсутність такого документа під час перевірки уповноваженим органом є підставою для притягнення перевізника до відповідальності установленої абз.3 ч.1 ст.60 Закону № 2344-III.

Виключенням з цього правила є лише випадки якщо перевезення здійснюється фізичною особою за рахунок власних коштів та для власних потреб.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у вже згаданій вище постанові від 13 березня 2025 року у справі № 140/6098/22.

У даній справі, позивач здійснювала перевезення вантажу належним транспортним засобом за рахунок власних коштів та для власних потреб, без використання найманої праці, тобто, не була автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

Як наслідок у ФОП ОСОБА_1 не було обов`язку пред`являти посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки 28 січня 2025 року товарно-транспортну накладну на вантаж, що перевозився.

Покликання апелянта на те, що долучені позивачем товарно-транспортні накладні від 18 травня 2024 року № ЮІЕ650876 та від 20 травня 2024 року № ЮІЕ980995 не стосуються спірного вантажного перевезення, тому, зважаючи на приписи ст.73, ст.74 КАС України, не можуть бути належним та допустимим доказом у справі, колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю, оскільки як зазначено вище у позивача, яка не мала статусу автомобільного перевізника у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", не було обов`язку пред`являти посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки 28 січня 2025 року будь-які товарно-транспортні накладні на вантаж, що перевозився.

Водночас, вказані товарно-транспортні накладні підтверджують (за відсутності доказів протилежного) законність набуття позивачем вантажу (дрова), який відповідно до їх змісту спочатку був доставлений до пункту розвантаження у с. Біле, де, як зазначено вище, розташована належна позивачу будівля столярного цеху, звідки потім перевозився власним транспортним засобом до житлового будинку у с. Зушиці, що повністю узгоджується із поясненнями, викладеними у позовній заяві.

Доводи апелянта про те, що відповідно до ч.1 ст.320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом, суд оцінює критично, оскільки суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів реалізації позивачем у спірній ситуації положень вказаної статті.

Що стосується відсутності протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу колегія суддів звертає увагу на таке.

В ст.18 Закону України "Про автомобільний транспорт" видно, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані, зокрема організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, ст.18 Закону України «Про автомобільний транспорт» та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року № 340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів.

Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку (п.1.2 Положення № 340).

За правилами п.1.3 Положення № 340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).

п.1.4 Положення № 340 передбачено, що це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій; транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем; сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств; закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності.

В п.6.1 Положення №340 видно, що автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв (п.6.3 Положення № 340).

п.7.1 Положення №340 визначено, що органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.

У постанові від 11 березня 2020 року у справі № 823/1199/17 Верховний Суд, аналізуючи положення ст.18 Закону № 2344-ІІІ, п.6.1, п.6.3 Положення № 340, дійшов висновку, що водії, які здійснюють перевезення на маршруті протяжністю понад 50 км, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф. У разі, якщо ТЗ не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 820/4624/17 Верховний Суд також указав на те, що положеннями ст.48 Закону № 2344-ІІІ передбачено необхідність наявності як у перевізника так і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом, передбачено Положенням № 340. Зауважив, що за відсутності таких до перевізника застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Водночас, висновки, викладені у вказаних постановах, не є релевантними до спірних правовідносин, ураховуючи таке.

Як встановлено судом вище позивач не надавала послуг з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником послуги за плату, не використовувала працю найманого водія, а здійснювала перевезення вантажу за власний рахунок для власних потреб, що не спростував апелянт.

За правилами п.1.4 Положення № 340 це Положення не поширюється на перевезення вантажів, які здійснюються фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.

Отже, приписи Положення № 340, зокрема п.6.1, якими встановлено обов`язок обладнувати тахографами вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн не можуть бути поширені на позивача.

Як наслідок у ФОП ОСОБА_1 не було обов`язку пред`являти посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки 28 січня 2025 року протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2025 року у справі № 460/4580/23.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Державної служби України з безпеки на транспорті діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

В ст.242 КАС України видно, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції. В іншій частині судове рішення не оскаржується.

Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 380/4489/25 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель