Справа № 400/6353/25
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2026-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 р.м. ОдесаСправа № 400/6353/25

Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т.О. Дата і місце ухвалення: 10.11.2025р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної екологічної інспекції України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022р. по справі №400/6412/21 щодо поновлення позивача на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Миколаївській області, за період з 21 березня 2025 року по 18 червня 2025 року в сумі 147 114,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022р. по справі №400/6412/21 визнано протиправним наказ Державної екологічної інспекції України від 20 липня 2021 року №94-тр/р та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Миколаївській області - головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області з 20 липня 2021 року. Однак, наразі судове рішення по справі №400/6412/21 Державною екологічною інспекцією України не виконано, позивача не поновлено на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Миколаївській області. За таких обставин, на підставі статті 236 КЗпП України, відповідач повинен нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 21 березня 2025 року по 18 червня 2025 року, тобто за останні три місяці, в сумі 147 114,88 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 21.03.2025р. по 18.06.2025р. на суму 147 114,88 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1471,15 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державна екологічна інспекція України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування судом обставин справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення від 10.11.2025р., з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення не було враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.10.2019р. у справі №369/10046/18, а також правову позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладену у постанові від 10.10.2019р. у справі №522/13736/15, відповідно до якої середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплати. На думку апелянта, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати. А відтак, за твердженнями апелянта, у ОСОБА_1 відсутнє право вимагати виплатити йому середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

Також, апелянт посилається на те, що з метою виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022р. у справі №400/6412/21 листом від 08.08.2022р. №4088/6.2/16-22 Державною екологічною інспекцією України позивачу були запропоновані посади для поновлення його на роботі, однак ОСОБА_1 своєї згоди на призначення на будь-яку з вищевказаних посад не надав, що унеможливлює своєчасне виконання рішення суду.

ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає, що статтею 236 КЗпП України чітко визначено, що роботодавець, який не виконав рішення суду про поновлення на роботі, зобов`язаний сплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, наказом Держекоінспекції України від 20.07.2021р. №94-тр/р ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника Держекоінспекції України у Миколаївській області - головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області, відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» №889-VIII, у зв`язку з ліквідацією територіального органу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022р. по справі №400/6412/21 визнано протиправним та скасовано наказ Державної екологічної інспекції України від 20 липня 2021 року №94-тр/р про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції України у Миколаївській області - головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Миколаївській області - головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області з 20 липня 2021 року та стягнуто з Державної екологічної інспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 липня 2021 року по 07 липня 2022 року в сумі 105 204,36 грн. з відрахуванням до бюджету обов`язкових платежів.

На виконання вказаного судового рішення Миколаївським окружним адміністративним судом видані виконавчі листи від 20.07.2022р.

В зв`язку з невиконанням Державною екологічною інспекцією України судового рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 21 березня 2025 року по 18 червня 2025 року в сумі 147 114,88 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не виконано постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022р., тому ОСОБА_1 , відповідно до ст.236 КЗпП України, має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У силу ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Положеннями ст.236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз зазначених вище норм вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не залежить від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Так, стаття 236 КЗпП України передбачає обов`язок роботодавця, у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, виплатити працівнику середній заробіток за час затримки.

Таким чином, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення з`ясуванню підлягає період цієї затримки, який обраховується від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Невиконання у період з 21 березня 2025 року по 18 червня 2025 року судового рішення по справі №400/6412/21 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді сторонами у справі не заперечується.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі №160/12318/21.

В ході розгляду справи встановлено, що відповідачем у даній справі, як і у справі №400/6412/21, судовим рішенням у якій позивача було поновлено на посаді, є Державна екологічна інспекція України, яка є суб`єктом призначення, що згідно із визначенням, наданим у Законі України «Про державну службу», означає державний орган або посадову особу, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Державною екологічною інспекцією України, яка і була зобов`язана виконати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022р. у справі №400/6412/21, яка підлягає негайному виконанню, та видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі, вказане судове рішення виконано не було.

А відтак, згідно ст.236 КЗпП України, позивач набув право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді.

Щодо посилань апелянта на те, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення не було враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.10.2019р. у справі №369/10046/18, а також правову позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладену у постанові від 10.10.2019р. у справі №522/13736/15, відповідно до якої середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплати, а тому і підстави вимагати виплати середнього заробітку у позивача відсутні, колегія суддів зазначає наступне.

За сталою практикою Верховного Суду середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

При цьому, право особи на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення виникає у особи в силу положень ст. 236 КЗпП України та пов`язано лише з фактом затримки виконання роботодавцем судового рішення про поновлення на посаді.

Крім того слід звернути увагу на те, що предметом дослідження Верховного Суду у справах №369/10046/18 та №522/13736/15 фактично було питання строку пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та висновків щодо відсутності підстав для виплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у зв`язку з тим, що вказана виплата не є заробітною платою вказані судові рішення не містять.

В апеляційній скарзі апелянт також посилався на те, що оскільки місцем роботи позивача була Державна екологічна інспекція у Миколаївській області, то і виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладається на установу, в якій особа працювала перед звільненням.

Колегія суддів вважає вказані доводи апелянта необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, при вирішенні питання належного відповідача, який в силу приписів статті 236 КЗпП має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді, суд має дослідити та установити: кому належать повноваження щодо вирішення питання поновлення позивача на посаді; на кого покладено обов`язок щодо виконання судового рішення про поновлення на роботі особи, і таким чином встановити, ким допущено затримку виконання судового рішення.

В даному випадку посада, яку обіймав позивач, з якої його було звільнено та в подальшому поновлено на підставі судового рішення, а саме: начальник Державної екологічної інспекції у Миколаївській області - головний державний інспектор з охорони навколишнього природнього середовища Миколаївської області згідно положень ст.6 Закону України «Про державну службу» відноситься до категорії "Б".

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну службу» повноваження керівника державної служби здійснюють в іншому, крім зазначеному у цій статті, центральному органі виконавчої влади - керівник відповідного органу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що керівник державної служби, зокрема, призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на посади державної служби категорій "Б" і "В", звільняє з таких посад відповідно до цього Закону.

Таким чином, з урахуванням положень п.7 ст.2 Закону України «Про державну службу», керівник Державної екологічної інспекції України є суб`єктом призначення стосовно позивача та саме він наділений повноваженнями на поновлення його на посаді.

В даному випадку керівник Державної екологічної інспекції України діє від імені органу державної влади - Державної екологічної інспекції України, а тому належним відповідачем у даній справі є саме відповідний орган (Державна екологічна інспекція України).

Крім того, слід зазначити, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022р. у справі №400/6412/21 було скасовано наказ Державної екологічної інспекції України від 20.07.2021р. №94-тр/р про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції у Миколаївській області головного державного інспектора з охорони навколишнього природнього середовища Миколаївської області та поновлено позивача на посаді. Судом у ході розгляду справи №400/6412/21 досліджувалась правомірність дій саме Державної екологічної інспекції України під час звільнення позивача з посади та надавалась оцінка рішенню цього органу про звільнення, а тому обов`язок щодо поновлення позивача на посаді згідно судового рішення покладено саме на Державну екологічну інспекцію України, як суб`єкта призначення.

Враховуючи викладене, посилання апелянта на ту обставину, що у фактичних трудових відносинах позивач перебував з Державною екологічною інспекцією у Миколаївській області, якою і здійснювалось нарахування та виплата заробітної плати позивачу, а тому і виплата середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення повинна здійснюватися Державною екологічною інспекцією у Миколаївській області є безпідставними, позаяк означені обставини не свідчать, що у цьому випадку виконання рішення суду у справі №400/6412/21 в частині поновлення позивача на посаді повинно здійснюватися саме цим органом.

При цьому, як зазначено вище, обов`язок щодо виконання судового рішення у справі №400/6412/21 в частині поновлення позивача на посаді покладено саме на суб`єкта призначення, яким в даному випадку є Державна екологічна інспекція України, а тому відповідальність за затримку виконання судового рішення має нести саме цей орган.

У поданій апеляційній скарзі апелянт вказував на те, що середній заробіток сплачується виключно у випадку перебування особи у вимушеному прогулі, а тому до спірних правовідносин у цій справі має бути застосована норма щодо сплати різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, про що у позивача необхідно витребувати докази.

З приводу вказаних тверджень колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 12.05.2022р. у справі №540/2186/21 Верховний Суд вказав, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. При цьому, вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) сформувала висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто, в разі визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

З огляду на зазначене, вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.

В даному випадку позивачем пред`явлено позов про стягнення з Державної екологічної інспекції України не середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який є по суті неотриманою заробітною платою, а середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення його на роботі, правова природа якого є відмінною від середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилання Державної екологічної інспекції України на те, що з метою виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022р. у справі №400/6412/21 позивачу пропонувались посади для поновлення його на роботі, однак, позивач своєї згоди на призначення на будь-яку з вищевказаних посад не надав, що унеможливлює своєчасне виконання рішення суду, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на відсутність будь-яких доказів дійсного пропонування відповідачем будь-яких посад позивачеві та його письмової відмови від запропонованих посад.

Варто зазначити, що в апеляційній скарзі Держекоінспекція не висловила незгоди з обґрунтованістю заявленої позивачем до стягнення суми середнього заробітку за період з 21 березня 2025 року по 18 червня 2025 року.

На підставі викладеного у сукупності колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та їх задоволення.

Доводи апеляційної скарги Державної екологічної інспекції України не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для задоволення скарги відповідача колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 15 січня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук