Справа № 990/6/26
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2026-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 січня 2026 року

м. Київ

справа №990/6/26

адміністративне провадження № П/990/6/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Желєзного І. В.,

суддів: Білак М. В., Загороднюка А. Г., Мацедонської В. Е, Соколова В. М.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

У січні 2026 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду, як до суду першої інстанції, з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВККС «Про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання судді Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді» № 109/ко-25 від 04 грудня 2025 року.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час оцінювання позивача на відповідність показників (ефективності здійснення правосуддя, підвищення фахового рівня) та критеріїв (особистої компетенції, соціальної компетентності, професійної етики, доброчесності, професійної етики та доброчесності) ВККС допустила низку процедурних порушень.

На думку позивача спірне рішення ВККС підлягає судовому контролю, оскільки частина восьмої статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не поширює свою дію на спірні правовідносини, адже за змістом оскаржуваного рішення ВККС до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) внесено подання на звільнення позивача, а не рішення про рекомендацію. На спірні правовідносини має розповсюджуватись дія загальної норми, а саме частина друга статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка надає право оскаржити рішення ВККС саме в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Желєзний І. В. - головуючий суддя, судді: Білак М. В., Загороднюк А. Г., Соколов В. М., Мацедонська В. Е

Пунктом 4 частини першої статті 171 КАС України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням адміністративного судочинства, як визначено у частині першій статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВККС.

Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України.

Як убачається із позовної заяви, позивача Указом Президента України від 13 травня 2009 року № 321/2009 призначено на посаду судді Комсомольського районного суду міста Херсона строком на п`ять років.

Рішенням ВККС від 07 червня 2018 року № 133/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.

ВККС рішенням від 26 листопада 2018 року № 282/зп-18 визначила результати першого етапу «Іспит» кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді. Відповідно до цього рішення позивача допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді - «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

Рішенням від 04 грудня 2025 року № 109/ко-25, ухваленого за результатами дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання судді Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, ВККС вирішено:

- визначити, що суддя Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрав 628 балів;

- визнати суддю Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді;

- внести до ВРП подання про звільнення судді Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 із займаної посади.

Відповідно до частини першої статті 127 Конституції України (тут і надалі у редакції, чинній станом на дату видання Президентом України Указу про призначенняпозивача на посаду судді Балаклійського районного суду Харківської області), встановлено, що правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні.

Положенням частини першої статті 128 Конституції України визначено, що перше призначення на посаду професійного судді строком на п`ять років здійснюється Президентом України. Усі інші судді, крім суддів Конституційного Суду України, обираються Верховною Радою України безстроково, в порядку, встановленому законом.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України були внесені зміни, зокрема, до статей 126, 128.

Згідно із частиною п`ятою статті 126 Конституції України, з урахуванням внесення до неї змін відповідно до вищезгаданого Закону, суддя обіймає посаду безстроково.

За правилами частини першої статті 128 Конституції України у редакції, чинній з 30 вересня 2016 року, призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП в порядку, встановленому законом.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» розділ XV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 16-1, підпунктом 4 якого встановлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.

Пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) в редакції Закону № 3511-IX від 09 грудня 2023 року передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри», та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.

За результатами такого оцінювання колегія ВККС, а у випадках, передбачених Законом № 1402-VIII, - пленарний склад Комісії, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії або пленарного складу ВККС. Відмовою від проходження оцінювання судді на відповідність займаній посаді вважається систематична (тричі) неявка судді на будь-який з етапів такого оцінювання за відсутності для цього поважних причин або за відсутності інформації про причини неявки.

Факт відмови судді від проходження оцінювання на відповідність займаній посаді встановлюється рішенням Комісії у пленарному складі. Під час ухвалення такого рішення у засіданні Комісії може брати участь представник Громадської ради доброчесності.

У разі систематичної (тричі) неявки судді на будь-який з етапів оцінювання на відповідність займаній посаді Комісія може розглянути питання щодо відповідності такого судді займаній посаді за його відсутності.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» від 09 грудня 2023 року № 3511-IX (далі - Закон № 3511-IX) розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII доповнено пунктом 20-1 такого змісту: Якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

У такому разі оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККС в пленарному складі зі стадії, що визначена ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді.

Якщо ВРП не визначено таку стадію, оцінювання продовжується із стадії, визначеної ВККС, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри».

Глава 1 розділу V Закону № 1402-VIII визначає порядок здійснення кваліфікаційного оцінювання суддів.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

Частиною другою статті 84 Закону № 1402-VIII встановлено, що за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом.

Положенням частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII визначено, що ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити вмотивоване рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане двома третинами голосів призначених членів Комісії, але не менше ніж дев`ятьма голосами.

Відповідно до частин другої, третьої статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Частиною восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII встановлено, що рішення ВККС щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово викладала висновки щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 27 червня 2024 року у справі № 990/48/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24 та від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24.

Подібність правовідносин у вищевказаних справах та у справі, що розглядається обумовлена наявністю тотожних (однакових, ідентичних) елементів:

- суб`єктного складу учасників таких відносин (з однієї сторони - суддя (позивач), якого за результатами кваліфікаційного оцінювання визнано таким, що не відповідає займаній посаді та щодо якого рішенням ВККС внесене подання до ВРП про його звільнення з посади судді, а з іншої - ВККС (відповідач) як орган, уповноважений законом на проведення такого оцінювання та прийняття за його результатами відповідного рішення);

- предмету позову (оскаржується рішення ВККС про визнання судді таким (такою), що не відповідає займаній посаді, та внесення ВРП подання про звільнення судді із займаної посади);

- підстав позову (незгода суддів з висновками Комісії за результатами їхнього оцінювання, оскільки оскаржені рішення не містили посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, що є підставою для оскарження у суді та скасування таких рішень відповідно до пункту 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII);

- позовних вимог (визнання протиправним та скасування вищезгаданого рішення ВККС);

- характеру спірних правовідносин, які виникли у сфері суспільних відносин, врегульованих нормами Закону № 1402-VIII, щодо проведення кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України;

- правового регулювання (підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, статті 88, 101 Закону № 1402-VIII та пункти 20, 20-1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону у редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри»);

- обставин справи (кваліфікаційне оцінювання проводилось щодо суддів, які були призначені на посаду до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» строком на п`ять років, та за результатами такого оцінювання були визнані такими, що не відповідають займаній посаді, й стосовно яких Комісія направила до ВРП подання про звільнення з посади, яке станом на момент звернення до суду не було предметом розгляду у ВРП).

Таким чином, правовідносини у справі, яка розглядається, та у справах № 990/48/24, № 990/69/24 та № 990/115/24 є подібними, а висновки щодо застосування норм права, є релевантними.

У згаданих вище постановах Велика Палата Верховного Суду, визнаючи обґрунтованими висновки суду першої інстанції про закриття провадження у справі або про відмову у відкритті такого провадження, виходила з такого.

Кваліфікаційне оцінювання є спеціальною процедурою, що має на меті визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. При цьому виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.

Водночас за змістом статей 1 та 3 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» ухвалення (прийняття) рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, у тому числі й щодо звільнення судді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС.

Отже, вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП ухвалює вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.

Рішення Комісії про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме собою не має наслідком звільнення судді, а є лише підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком Комісії.

З огляду на те, що процедура кваліфікаційного оцінювання, підведення його підсумків (у ВККС України) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення Комісії про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього «кваліфікаційного провадження».

Визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання щодо підтвердження або непідтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є саме висновки ВРП, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді, а не рішення ВККС, яке власне має рекомендаційний характер для ВРП (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24).

Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного провадження» ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема можуть вплинути на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.

ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС України про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення. Новими положеннями пункту 20-1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на які покликались позивачі під час розгляду справ № 990/48/24, № 990/69/24 та № 990/115/24 врегульована ситуація щодо наслідків прийняття ВРП рішення про відмову у задоволенні рекомендації Комісії про звільнення з посади судді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. Це рішення є підставою для проведення повторного оцінювання відповідності судді займаній посаді.

Тому, зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус та повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, Велика Палата Верховного Суду у наведених вище справах дійшла висновку, що передбачене нормами статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП, та разом із цим рішенням.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24 відзначала, що з урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися після остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП, а також зауважила, що таких підхід до застосування норм права у подібних правовідносинах неодноразово демонструвався в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 9901/672/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 9901/396/19 та інших. Відступу від такого правозастосування у встановленому процесуальним законом порядку не здійснювалось.

Додатково до вищевказаних висновків Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24 зазначила, що якщо проаналізувати зміст частини восьмої статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», то в ній ідеться про те, що рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією до здійснення певних дій та ухвалення певного рішення, може бути оскаржене, але за обов`язкових умов - після ухвалення рішення за відповідною рекомендацією та разом з таким рішенням.

Окрім того у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24 зазначено, що установлення законом такої умови не обмежує право кожного, хто його має, на оскарження рішень ВККС до адміністративного суду, однак запроваджує, оптимізує чи робить раціональною можливість звернення до суду за захистом своїх прав, коли рішення Комісії з рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом уповноважений розглядати рішення з рекомендацією й ухвалювати за ним відповідне рішення.

У постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що за формою, видовою ознакою, юридичним змістом, спрямованістю та юридичними наслідками рішення Комісії, яким суддю визнано таким, що не відповідає посаді судді та внесено до ВРП подання про звільнення його (її) з посади, є актом, який підпадає під поняття рекомендаційного рішення ВККС, позаяк містить опис перебігу кваліфікаційного оцінювання, за наслідками якого суддя визнана такою, що не відповідає займаній посаді. Таке визнання є формою первинного вираження Комісією свого негативного письмового відзиву (припущення, бачення) на те, чому суддя не може бути суддею (або не відповідає займаній посаді). За законом таке рішення ВККС не призводить до автоматичної втрати суддею своєї посади, а лише стає підставою (рекомендацією) для компетентного органу - ВРП визначитися, чи висновки про невідповідність займаній посаді є законними, обґрунтованими, мотивованими і справедливими для звільнення судді з «рекомендаційних» причин.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові вважала за необхідне вкотре наголосити, що відтермінування дати оскарження до адміністративного суду рішення ВККС з рекомендацією чи рекомендаційними властивостями про звільнення судді із займаної посади не є обмеженням чи іншим проявом порушення права судді на доступ до суду, оскільки віддалення моменту звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування рішення Комісії з негативними для судді рекомендаціями про звільнення з посади судді само собою ніяк не заперечує (не робить неможливим) права на доступ до суду.

Виходячи з аналогічних міркувань, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24 також виснувала, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП.

Виокремлено, що в протилежному випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом та ВРП, що є неприпустимим.

У мотивувальній частині постанови від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24 Велика Палата Верховного Суду, констатувала, що з огляду на стадійність (послідовність) ухвалення остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися щодо остаточного рішення, яке уповноважена ухвалювати саме ВРП.

Застосовуючи норми пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, згідно з якими суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, Велика Палата Верховного Суду у вже згаданій вище постанові також зазначила, що вжите в цій нормі формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду за цими правилами не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні для цього підстави.

Велика Палата Верховного Суду вкотре зауважила, що подією чи фактором (підставою) для оскарження рішення ВККС щодо надання рекомендації є рішення, ухвалене за відповідною рекомендацією, тобто тільки після ухвалення відповідним органом (ВРП) рішення, яким буде задоволено рекомендацію про звільнення, у позивача виникне право для звернення до суду за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до обставин цієї справи, станом на момент звернення до Суду із цим позовом спірне рішення ВККС від 04 грудня 2025 року № 109/ко-25 не було предметом розгляду у ВРП і вона рішення із цього приводу не ухвалювала.

Таким чином, оскаржуване у цій справі рішення, є тим рішенням, яке на стадії узагальнення підсумків кваліфікаційного оцінювання ВККС не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду з підстав, наведених у цій ухвалі та постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 990/48/24, № 990/69/24 та № 990/115/24, відступу від яких не відбувалось.

Така правова позиція відповідає усталеній та послідовній практиці Великої Палати Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постановах від 07 березня 2024 року у справі № 9901/541/18, від 07 листопада 2024 у справах № 990/13/24, № 990/69/24, № 990/115/24, від 27 лютого 2025 року у справі № 990/124/24 та інших.

Відповідно до частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ужите в цій нормі формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду за цими правилами не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні для цього підстави. Для оскарження рішення ВККС України щодо надання рекомендації такою подією чи фактором є рішення, ухвалене за відповідною рекомендацією, тобто тільки після ухвалення відповідним органом (ВРП) рішення, яким буде задоволено рекомендацію про звільнення, у позивачки виникне право для звернення до суду за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.

Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду, і наведене вище правове регулювання цих відносин, суд вважає, що у відкритті провадження у справі за цим позовом слід відмовити.

Відповідно до частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Проте у випадку, який розглянуто, такої потреби немає, адже мотивами для відмову у відкритті провадження в адміністративній справі стали не стільки порушення правил предметної підсудності, скільки передчасне звернення суб`єкта адміністративного права до адміністративного суду, якому за процесуальним законом підсудний цей спір.

Відповідно до вимог частини другої статті 170 КАС України про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п`яти днів із дня надходження позовної заяви.

Керуючись статтями 22, 170, 266, 295 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя-доповідач І. В. Желєзний

Судді М. В. Білак

А. Г. Загороднюк

В. Е. Мацедонська

В. М. Соколов