Справа № 420/26714/24
Суддя: Хурса О. О.
Дата ухвалення: 2026-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хурси О.О., розглянувши в письмовому провадженні заяву про відвід судді Одеського окружного адміністративного суду Хурси О.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Голови Вищої ради правосуддя Усика Григорія Івановича про визнання дій та бездіяльність протиправними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Голови Вищої ради правосуддя Усика Григорія Івановича, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Голови Вищої ради правосуддя Усика Г. І., який перебуваючи на посаді керівника колегіального органу, за відсутності безпосереднього керівника, у порушення ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» при наявність у нього реального та потенційного конфлікту інтересів не виконав обов`язок встановлений ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» та не звернувся не пізніше наступного робочого дня з повідомленням до Національне агентство з питань запобігання корупції про наявний конфлікт інтересів, щодо розгляду моєї заяви надісланої до ВРП від 07.07.2024;

- визнати протиправною бездіяльність Голови Вищої ради правосуддя Усика Г. І., який перебуваючи на посаді керівника колегіального органу, за відсутності безпосереднього керівника, у порушення ст. 30 Закону України «Про запобігання корупції» при наявність у нього реального та потенційного конфлікту інтересів (відповідач у справі 420/31125/23 про стягнення моральної шкоди та визнання протиправними дій та бездіяльності) не залучив до прийняття рішення та відповідних дій інших працівників Вищої ради правосуддя;

- визнати протиправними дії Голови Вищої ради правосуддя Усика Г. І., який перебуваючи на посаді керівника колегіального органу, за відсутності безпосереднього керівника, у порушення ст. ст. 28, 29, 30 Закону України «Про запобігання корупції» при наявність у нього реального та потенційного конфлікту інтересів не вжив відповідні заходи, щодо врегулювання реального та потенційного конфлікту інтересів, розглянув мою заяву від 07.07.2024 на свою бездіяльність і відмовив мені у задоволені заяви листом за № 23728/0/9-24 від 02.08.2024.

Від позивача до суду надійшла заява від 19.12.2025 про відвід судді Одеського окружного адміністративного суду Хурси О.О. та поясненнями від 12.01.2026 та від 13.01.2026 до вказаної заяви, в яких позивач стверджує про сумніви у об`єктивності і безсторонності судді, а саме через скасування 11.12.2025 П`ятим апеляційним адміністративним судом ухвали суду у справі № 420/26714/24, через допущення порушень на думку позивача у справі № 420/36236/25.

Також стверджує, про передачу заяви про відвід від 19.01.2025 для визначення судді у порядку статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України, та про порушення порядку визначення судді для розгляду справи, що є підставою для відводу відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог частин третьої та четвертої статті 40 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Приписами пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Частиною четвертою статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.11.2006 у справі «Білуха проти України» зазначено, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися за суб`єктивними та об`єктивними критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто те, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у конкретній справі. Згідно з об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі будь-які сумніви в його безсторонності. У кожній окремій справі слід вирішувати чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, які свідчать про відсутність безсторонності суду.

Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».

Слід заначити, що одну з найважливіших гарантій незалежності суддів закріплено в частині другій статті 126 Конституції України, відповідно до якої вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Це положення Основного Закону було роз`яснено Конституційним Судом України у рішенні від 01.12.2004 № 19-рп/2004.

Таким чином, незалежність суддів передбачає право при здійсненні судочинства бути вільними від будь-якого обмеження, впливу, заанґажованості, тиску, погроз, втручань. Відповідно, задля забезпечення принципу незалежності суддів, відвід судді не може бути задоволено лише з суб`єктивних міркувань сторони, хоча й вони можуть мати логічну послідовність, щодо прогнозованого вирішення справи не на його користь.

На переконання суду, кожен випадок відводу з підстав, які є «завідомо» безпідставними, повинен бути оцінений на наявність ознак зловживання процесуальними права. Надаючи інтерпретацію терміну «завідомо», суд виходить з того, що відвід є завідомо безпідставним, якщо він мотивований підставою, яка в силу прямої вказівки закону виключає можливість учасникам заявити такий відвід (частина четверта статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, заявлення відводу з інших підстав (пункт 4 частини першої статті Кодексу адміністративного судочинства України), не може вважатись завідомо безпідставним, позаяк відповідає принципу диспозитивності, що дозволяє учасникам з певною (дозволеною законодавцем) свободою розсуду подавати до суду заяви та клопотання з метою обґрунтування своєї позиції у справі, для досягнення успішного для себе правового результату.

Оскільки заявник, незважаючи на імперативне процесуальне застереження, викладене в частині четвертій статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України, заявив відвід з підстав незгоди з процесуальним рішенням судді у справі №420/26714/24, то суд розцінює його як безпідставний.

Отже, доводи заяви про відвід, суд вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не наведено обставин, які б викликали сумніви у неупередженості чи об`єктивності судді, а свідчать лише про його незгоду з прийнятими суддею процесуальними рішеннями під час розгляду справи.

Інших підстав, які б викликали сумніви у неупередженості або об`єктивності судді при здійсненні правосуддя у даній справі, позивачем не наведено, не встановлено таких обставин і під час розгляду заяви.

При цьому, зважаючи на викладені стороною обставини, суд доходить висновку, що вказані доводи заявника не можуть свідчити про упередженість судді та бути підставою для відводу згідно вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, як вбачається із поданих позивачем пояснень від 12.01.2026 та від 13.01.2026 до заяви про відвід від 19.12.2025, останні фактично стосується справи № 420/36236/25, та не можуть бути підставою для відводу у даній справі.

Підстави для заявлення самовідводу внаслідок подання скарг до Вищої ради правосуддя відсутні, оскільки не породжує конфлікту інтересів у діяльності судді щодо розгляду конкретної судової справи.

Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про відвід судді.

Керуючись статтями 36, 40, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати заяву ОСОБА_1 про відвід судді необґрунтованою.

Передати заяву ОСОБА_1 про відвід судді Одеського окружного адміністративного суду Хурси О.О. по справі № 420/26714/24 для визначення судді у порядку, встановленому частиною першою статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали може бути включене до апеляційної скарги на рішення суду, прийнятого за наслідками розгляду справи.

Повне судове рішення складено 14.01.2026.

Суддя Олександр ХУРСА