Справа № 420/15697/25
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2026-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/15697/25

Перша інстанція: суддя Бабенко Д.А.,

повний текст судового рішення

складено 16.10.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про зобов`язання провести перерахунок та виплату пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2022-2024 роки,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Одеській області), в якому просила:

- обов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахування стажу роботи ОСОБА_1 по теперішній час;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок раніше призначеної пенсії за віком та індивідуального коефіцієнту ОСОБА_1 на підставі довідок про заробітну плату з урахуванням стажу роботи по теперішній час, та здійснити виплату перерахованої пенсії з урахуванням вже виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №02 від 26.03.2025 позивачу призначена щомісячна пенсія в сумі 4271,70 грн, з коефіцієнтом стажу 0,40333, однак позивач не згодна з встановленим коефіцієнтом та розміром пенсії, адже з 2016 по 2025 роки включно позивач продовжувала працювати та отримувати заробітну плату.

Таким чином, враховуючи, що позивач працювала останні 3 роки та продовжує працювати, позивач наполягала на необхідності проведення перерахування встановленої пенсії з урахуванням середньої заробітної плати за останні роки, що передували виходу на пенсію за віком, на підставі ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2025 позов задоволений частково наступним чином:

- визнані протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 19.03.2025 пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 19.03.2025 із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2022-2024 роки, з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт зазначає, що в даному випадку відбулось переведення з одного виду пенсії на інший, а тому відсутні законні підстави для застосування нового показника середньої заробітної плати, який застосовується при першому призначенні пенсії.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та суд першої інстанції встановив, що позивачу була призначена пенсія за вислугу років з 26.12.2014 відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За заявою позивача від 19.03.2025 року позивачу призначена пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд першої інстанції також встановив, що у поданій заяві позивач просила при розрахунку пенсії застосувати новий показник середньої заробітної плати плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2022-2024 роки,.

Розрахунком стажу форми РС-право підтверджено, що пенсійним органом зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.01.2015 року по 11.01.2015 року та з 01.02.2015 року по 28.02.2025 року.

Згідно з розрахунком заробітку для обчислення пенсії, при призначенні пенсії з 19.03.2025 за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідачем застосовано середню заробітну плату (дохід), визначену частиною другою статті 40 Закону №1058-ІV, для призначення пенсії за 2014-2016 роки.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо пенсійного забезпечення та листом від 10.04.2025 №9682-9558/О-02/8-1500/25 відповідач повідомив, що оскільки позивач з 26.12.2014 отримувала пенсію за вислугу років, то при розрахунку пенсії за віком врахована заробітна плата за 2014-2016 роки - 8913,83 грн, проіндексована відповідно до ч. 2 статті 42 Закону.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку із заявою позивача мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом, а тому має враховуватись показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії (пенсії за віком).

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Преамбулою Закону №1058-IV закріплено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

У статті 9 Закону №1058-ІV зазначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 10 Закону №1058-ІV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Частиною третьою статті 45 Закону №1058-ІV встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Зазначені вище норми законодавства дають підстави вважати, що частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV установлюється порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом №1058-ІV.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 червня 2020 року у справі №127/7522/17, де зазначив, що за змістом частини третьої статті 45 Закону №1058-ІV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви, на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

У справі, яка розглядається, позивачу з 2014 року призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону №1788-ХІІ, а за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV вона звернулась вперше у 2025 році.

Верховний Суд України вже аналізував подібні правовідносини і у постанові від 29 листопада 2016 року у справі №133/476/15-а (№21-6331а15) обґрунтовано зазначив, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1788-ХІІ, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV, має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно із частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV.

Отже за обставинами справи має місце призначення іншого виду пенсії за іншим законом, а не переведення з одного виду на інший вид пенсії в межах одного Закону відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1058-IV.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27 листопада 2024 року у справі №560/11681/23, від 16 січня 2025 року у справі №580/4901/22, від 25 березня 2025 року у справі №380/3740/24, від 30 вересня 2025 року по справі №460/26237/23, від 06 листопада 2025 року по справі №380/6353/24.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивачки права на обчислення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням такої пенсії, а саме: за 2022 - 2024 роки.

Доводи апеляційної скарги пенсійного органу суперечать приписам чинного судочинства та сталій та актуальній і послідовній правовій позиції Верховного Суду.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу судова колегія зазначає наступне.

Відповідності до пункту 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 5-7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У той же час відповідно до частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат зі сплати професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи позивачем надані: копія договору про надання правової допомоги №63/3/2025 від 16.05.2025, копія акту прийняття-передачі наданих послуг від 16.05.2025, копія детального опису робіт (наданих послуг) від 16.05.2025, копія квитанції до прибуткового касового ордера №63/25 від 16.05.2025, згідно з якими їх вартість склала 7000 грн.

Відповідач не погоджується з зазначеним розміром понесених витрат на правничу допомогу та просив зменшити суму компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з її неспівмірністю.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Верховний Суд в постанові від 11 березня 2025 року по справі №260/4202/24 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Наведене вище дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалено судове рішення, має право на відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, у разі, якщо доведено, що останні були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

В постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 01 червня 2022 року по cправі №910/1929/19, від 18 травня 2022 року по справі №911/1825/20, від 23 лютого 2022 року по cправі №914/653/21, від 15 червня 2021 року по справі №912/1025/20, від 24 грудня 2024 року по справі №380/25725/21.

З детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за договором №63/2/2025 від 16.05.2025 вбачається, що вартість наданих послуг адвокатом позивачу складається:

підготовка, написання та відправлення позовної заяви до суду по справі про зобов`язання щодо перерахунку пенсії за віком (2 години) 2000,00 грн.;

участь адвоката в судових засіданнях по вказаній справі, незалежно від кількості засідань, та з урахуванням транспортних витрат, визначено фіксовану вартість - 5000,00 грн.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу судом першої інстанції вірно враховує, що дана справа належить до категорії справ незначної складності та була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, без виклику сторін у судове засідання.

Так, суд першої інстанції, дослідивши зміст наданих послуг з урахуванням складності справи та виконаної адвокатом роботи, дійшов вірного висновку, що правнича допомога, яка складається участь адвоката в судових засіданнях по вказаній справі, незалежно від кількості засідань, та з урахуванням транспортних витрат у розмірі 5000,00 грн, не підтверджується матеріалами справи, оскільки, як то зазначено вище, ця справа належить до категорії справ незначної складності та була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, а позовна заява надійшла до суду через систему «Електронний суд».

За таких обставин, суд першої інстанції, врахувавши фактичний об`єм наданих послуг з правничої допомоги, в розрізі критеріїв їх реальності та необхідності, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, дійшов вірного висновку, що співмірним розміром судових витрат, пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу, є 1000,00 грн., які необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді Н.В. Вербицька О.В. Джабурія