Справа № 300/557/25
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2026 р. справа № 300/557/25

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Микитин Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, заявник, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє Підлуський Василь Дмитрович (далі представник позивача, адвокат Підлуський В.Д.), звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ в Миколаївській області) про визнання неправомірними дії відповідача щодо не зарахування до трудового стажу період роботи позивача з 20.02.1981 до 15.12.1982 в Івано-Франківському стадіоні "Кристал", період роботи з 03.01.1983 по 05.12.1987 міжгосподарському спортивному клубі, період роботи з 01.09.1982 по 24.04.1985 в колгоспі імені Сергія Лазо -Молдова, період роботи з 24.05.1985 по 01.01.1987 в комбінаті "Алдонзолото", що згідно записів трудової книжки 1 рік 7 місяців 8 днів, яких потрібно зарахувати в полуторному розмірі, що складає: 2 роки 4 місяці 27 днів - що є Страховим стажем роботи в районах Крайньої півночі, щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за віком 65 років відповідно до ч. 3 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та скасувати рішення відповідача №2 від 14.11.2024 № 80 про відмову в призначенні пенсії за віком, зобов`язання відповідачів зарахувати до загального страхового стажу період роботи позивача з 20.02.1981 до 15.12.1982 в Івано-Франківському стадіоні "Кристал", період роботи з 03.01.1983 по 05.12.1987 міжгосподарському спортивному клубі, період роботи з 01.09.1982 по 24.04.1985 в колгоспі імені Сергія Лазо-Молдова, період роботи з 24.05.1985 по 01.01.1987 в комбінаті "Алдонзолото", що згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 1 рік 7 місяців 8 днів, яких потрібно зарахувати в полуторному розмірі, що складає: 2 роки 4 місяці 27 днів - що є страховим стажем роботи в районах Крайньої Півночі, і призначити позивачу пенсію по віку з 03.11.2024 та здійснити виплату призначеної по віку пенсії з урахуванням загального ( трудового ) страхового стажу 25 років 0 ( нуль) місяців 13 днів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії, оскільки досяг пенсійного віку та вважав, що має необхідний обсяг страхового стажу. Водночас, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відмовою зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 20.02.1981 до 15.12.1982, з 03.01.1983 по 05.12.1987, з 01.09.1982 по 24.04.1985, з 24.05.1985 по 01.01.1987. Позивач вважає дане рішення протиправним, оскільки недоліки в оформленні трудової книжки не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії. З наведених підстав, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам, визначеним статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліку.

13.02.2025 представником позивача зазначений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недолік усунуто.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, в якій містяться відомості про порядок і строк подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення. Крім того, зобов`язано позивача надати суду пояснення, щодо можливості його працевлаштування на двох місцях роботи по періодах що накладаються.

07.03.2025 ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 через канцелярію суду надав пояснення, у яких вказав, що у період роботи на одному підприємстві був відряджений до іншого, у зв`язку із чим і виникло дублювання стажу.

Відповідач 2 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву. Так, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало через підсистему "Електронний Суд" відзив від 13.03.2025 на позовну заяву.

Представник відповідача 2, вказав на відсутність правових підстав для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача. На переконання ГУ ПФУ в Миколаївській області, період з 20.02.1981 по 15.12.1982 не підлягає зарахуванню до страхового стажу, оскільки дата звільнення (15.12.1982) з датою наказу на звільнення у підставах внесення запису (16.12.1981) не збігається у часі. Також не підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 період з 03.01.1983 по 05.12.1987, у зв`язку із відсутністю у відомостях про прийняття на роботу назви підприємства та неможливістю встановити назву підприємства із відбитків печаток, якими засвідчено записи про прийняття та звільнення з роботи. Стосовно періоду з 01.09.1982 по 24.04.1985, то такий не враховано, оскільки відсутня інформація щодо встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та його виконання (кількість відпрацьованих вихододнів). За період з 24.05.1985 по 01.01.1987 в підставах внесення запису про прийняття не зазначено повну дату наказу, лише рік, а надана архівна довідка не легалізована в установленому чинним законодавством порядку, відтак такий не підлягає врахуванню. Крім того, наголошує на передчасності позовних вимог щодо пільгового обчислення стажу за періоди роботи в районах Крайньої Півночі, оскільки таке питання не розглядалось Головним управлінням ПФУ в Миколаївській області. Відтак, вимоги позивача заявлені у позовній заяві є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скерувало до суду відзив, який надійшов 14.03.2025. У поданому відзиві відповідач 1 заперечив щодо задоволення позовних вимог. За аргументами ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, позивачем не надано ані уточнюючих довідок для зарахування спірних періодів стажу, ані довідки про встановлений і вироблений мінімуми трудової участі в господарстві, що унеможливлює зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу. Також наголосив на безпідставності вимог позивача у частині щодо пільгового обчислення стажу за періоди роботи в районах Крайньої Півночі, у зв`язку із відсутністю строкових трудових договорів, непідтвердженням сплати страхових внесків до пенсійного фонду російської федерації, а також отриманням пенсійного забезпечення на території російської федерації. Із урахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши адміністративний позов, пояснення, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 07.11.2024 звернувся до Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV, що підтверджується копією заяви про призначення пенсії та доданою до неї копією розписки-повідомлення.

За наслідками розгляду заяви позивача від 07.11.2024 за принципом екстериторіальності, рішенням Головного управління ПФУ в Миколаївській області від 14.11.2024 №80 у призначенні пенсії відмовлено, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу для призначення пенсії.

Так, відповідно до коментованого рішення страховий стаж особи становить 13 років 03 місяці 26 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- згідно з трудовою книжкою від 20.08.1974: з 20.02.1981 по 15.12.1982, оскільки дата звільнення (15.12.1982) не збігається у часі з датою наказу на звільнення (16.12.1981), в підставах внесення запису; з 03.01.1983 по 05.12.1987, у відомостях про прийняття на роботу відсутня назва підприємства. Запис про прийняття та звільнення засвідчено печатками, по відтиску яких неможливо визначити назву підприємства;

- згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 14.04.1981: з 01.09.1982 по 24.04.1985 в колгоспі ім. Сергія Лазо, оскільки відсутня інформація щодо встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та його виконання (кількість відпрацьованих вихододнів); з 24.05.1985 по 01.01.1987, оскільки в підставах внесення запису про прийняття не зазначено повну дату наказу, лише рік. Надано архівну довідку від 25.12.2019 № 32-40 щодо періоду роботи з 24.05.1985 по 01.01.1987, видану та засвідчену установою російської федерації, дані якої не враховано при обчисленні страхового стажу, оскільки на документах не проставлено апостиль компетентним органом держави.

Вважаючи протиправним, та таким, що підлягає скасуванню рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 14.11.2024 № 80 про відмову у призначенні пенсії за віком, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду, з метою захисту свого порушеного права на пенсійне забезпечення.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - - Закон України №1058-IV).

За приписами статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 26 Закону України №1058-IV, право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років залежить від наявності страхового стажу, мінімальний розмір якого визначається залежно від періоду звернення.

Згідно із частиною 3 статті 26 Закону України №1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року.

Копією паспорта громадянина України підтверджується, що 60-річного віку позивач досяг 03.11.2019.

При цьому, за призначенням пенсії звернувся 07.11.2024, тобто після досягнення 65-річного віку.

Таким чином, для призначення пенсії за віком необхідний страховий ОСОБА_1 із урахуванням вимог статті 26 Закону України №1058-IV повинен становити від 15 до 21 року.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.

Сторонам не заперечується, а матеріалами справи підтверджується, що разом із заявою про призначення пенсії від 07.11.2024 позивач надав, серед іншого, трудову книжку від 14.04.1981 серії НОМЕР_2 , а також трудову книжку від 20.08.1974.

Розрахунком стажу Форми РС-право, складеним ГУ ПФУ в Миколаївській області, під час вирішення питання про наявність підстав для призначення пенсії, підтверджується, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 13 років 03 місяці 26 днів.

При цьому, як слідує зі змісту рішення Головного управління ПФУ в Миколаївській області від 14.11.2024 № 80 до страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- згідно з трудовою книжкою від 20.08.1974: з 20.02.1981 по 15.12.1982, оскільки дата звільнення (15.12.1982) не збігається у часі з датою наказу на звільнення (16.12.1981), в підставах внесення запису; з 03.01.1983 по 05.12.1987, у відомостях про прийняття на роботу відсутня назва підприємства. Запис про прийняття та звільнення засвідчено печатками, по відтиску яких неможливо визначити назву підприємства;

- згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 14.04.1981: з 01.09.1982 по 24.04.1985 в колгоспі ім. Сергія Лазо, оскільки відсутня інформація щодо встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та його виконання (кількість відпрацьованих вихододнів); з 24.05.1985 по 01.01.1987, оскільки в підставах внесення запису про прийняття не зазначено повну дату наказу, лише рік. Надано архівну довідку від 25.12.2019 № 32-40 щодо періоду роботи з 24.05.1985 по 01.01.1987, видану та засвідчену установою російської федерації, дані якої не враховано при обчисленні страхового стажу, оскільки на документах не проставлено апостиль компетентним органом держави.

Таким чином, кожен із спірних періодів трудової діяльності не був зарахований до страхового стажу з різних, самостійних підстав, які ґрунтуються на відмінних фактичних обставинах. За таких умов, з метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, суд вважає за необхідне надати оцінку обґрунтованості доводів відповідачів щодо кожного не зарахованого періоду окремо, з урахуванням змісту відповідних записів у трудових книжках, поданих доказів та вимог чинного законодавства.

Щодо періоду роботи позивача з 01.09.1982 по 24.04.1985 в колгоспі ім. Сергія Лазо, суд зазначає наступне.

Відповідно до записів трудової книжки від 14.04.1981 серії НОМЕР_2 , позивач з 01.09.1982 прийнятий на посаду слюсаря у колгосп ім. Сергія Лазо села Тирнова, а з 24.04.1985 звільнений із займаної посади за власним бажанням (записи №4-6).

Зазначені записи у трудовій книжці належним чином оформлені, містять відомості про прийняття на роботу та звільнення, засвідчені печатками підприємства, а також містять підстави внесення відповідних записів. При цьому, претензій до оформлення самого запису у трудовій книжці з боку відповідачів не заявлено, а достовірність та належність позивачу трудової книжки не заперечуються.

Як уже зазначалось, період з 01.09.1982 по 24.04.1985 не зарахований відповідачем 2 до страхового стажу позивача, оскільки відсутня інформація щодо встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та його виконання (кількість відпрацьованих вихододнів). Також відповідач 1 у відзиві наголошує, що зарахування стажу у колгоспі можливо лише у разі надання довідки про встановлений і вироблений мінімуми трудової участі.

Оцінюючи наведені доводи відповідачів, суд виходить із положень статті 56 Закону України №1788-XII, якою визначено особливості зарахування до стажу роботи періодів членства та роботи в колгоспах.

Так, згідно зі статті 56 Закону №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відповідно до частини 2 статті 56 Закону №1788-ХІІ при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Наведене свідчить, що єдиною підставою для не врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.

Так, відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 (надалі по тексту також Примірний статут колгоспників), громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (стаття 24 Примірного статуту колгоспників).

Найвищим органом управління колгоспу визначено загальні збори членів колгоспу, до повноважень котрих, зокрема, віднесено прийняття правил внутрішнього трудового розпорядку колгоспу, положення про оплату праці та про внутрігосподарський розрахунок. При цьому, мінімум трудової участі в громадському господарстві працездатних колгоспників встановлюється правилами внутрішнього трудового розпорядку (стаття 46, 25 Примірного статуту колгоспників).

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, та чинних на час розгляду справи (надалі по тексту також Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також слід відмітити про встановлений взірець трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення , відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отож, виходячи з наведеного можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Водночас, пунктами 14 та 15 Постанови №310, передбачено, що правління колгоспів вживають заходи щодо суворого дотримання встановленого порядку ведення трудових книжок, зміцнення кадрів робітників, які здійснюють ведення трудових книжок, підготовленими до цієї роботи людьми, забезпечують належне зберігання архівних документів, що мають відношення до трудової діяльності колгоспників. Ревізійним комісіям, комітетам профспілок колгоспів і колгоспним радам соціального забезпечення рекомендується здійснювати суспільний контроль за своєчасним та правильним заповненням трудових книжок колгоспників, за їх обліком, зберіганням і видачею та вживати заходи задля усунення виявлених недоліків.

Крім того, пунктами 1, 13, 18 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та службовців. При звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації засвідчуються підписом керівника підприємстві, установі, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою. Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яку призначають наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Суд наголошує, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки колгоспника покладається саме на спеціально уповноважену правлінням колгоспу особу, тобто на роботодавця. Тобто, позивач не може нести відповідальність за невнесення відповідних записів до трудової книжки колгоспника, оскільки це фактично обмежує його право на належне пенсійне забезпечення. Будь-які недоліки у документах, пов`язані з веденням трудової книжки, не можуть позбавляти позивача прав, гарантованих законодавством, включно з правом на пенсію.

З системного аналізу Примірного статуту колгоспників та Основних положень, суд доходить висновку, що внесення відомостей до трудової книжки колгоспника щодо причин невиконання ним річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві, зокрема вказання характеру таких причин, а саме поважності чи не поважності, віднесено до компетенції спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи.

Згідно позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України).

В спірному випадку, також необхідно зазначити, що трудова книжка ОСОБА_1 від 14.04.1981 серії НОМЕР_2 оформлена відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, оскільки містить інформацію стосовно періоду роботи в колгоспі, а саме: дати прийняття на роботу, найменування колгоспу та посад, де працював позивач, а також зазначено на підставі яких наказів позивач прийнятий на роботу та звільнений з роботи, містить відтиск печатки та підписи голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи, якими засвідчені записи в трудовій книжці про трудову участь позивача в громадському господарстві із встановленим річним мінімумом трудової участі. При цьому, ні Основними Положеннями, ні Інструкцією, не передбачено наслідків для особи, на яку оформлено трудову книжку, за порушення порядку ведення такої трудової книжки.

Суд звертає увагу, що будь-яких доказів, які б підтверджували невиконання ОСОБА_1 річного мінімуму трудової участі в колгоспі в період з 01.09.1982 по 24.04.1985 саме без поважних причин, відповідачем не надано.

Таким чином, підлягає врахуванню до страхового стажу позивача період його роботи з 01.09.1982 по 24.04.1985 у колгосп ім. Сергія Лазо.

Щодо періоду роботи з 24.05.1985 по 01.01.1987, судом вказується наступне.

Відповідно до даних трудової книжки від 14.04.1981 серії НОМЕР_2 , позивач з 24.05.1985 прийнятий слюсарем до старательської артілі "Тирканда" у виробничому відділі зі старательського добування "Алданзолото", а з 01.01.1987 звільнений з артілі за власним бажанням (записи №7-8).

При цьому, відповідачі заперечують щодо зарахування даного періоду роботи до страхового стажу позивача, оскільки у графі 4 "Підстава внесення запису" щодо наказу про прийняття на роботу не зазначено повної дати відповідного наказу.

Однак, відповідачами не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці або у довідках можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у наданих документах.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Записи №7-8 внесені до трудової книжки позивача без виправлень, засвідчено печаткою підприємства та підписом начальника відділу кадрів, а не зазначення повної дати наказу про прийняття на роботу, на переконання суду, не заважає встановити факт трудової зайнятості позивача у зазначений період, адже як вже зазначалось судом, на позивача не можуть бути покладені негативні наслідки неналежного заповнення трудової книжки роботодавцем.

Крім того, як з`ясовано судом та не заперечується сторонами, разом із заявою про призначення пенсії позивачем також надана Архівна довідка від 25.12.2019 №32-40, видана Архівним відділом адміністрації Муніципального утворення "алданський район" Республіки Соха (Якутія), відповідно до якої, ОСОБА_1 дійсно працював у старательській артілі "Тирканда" з 24.05.1985 (розпорядження від 01.06.1985 №14) по 01.01.1987 (розпорядження від 29.10.1986 №29).

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993 №637, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно із пунктом 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Надана позивачем архівна довідка містить уточнюючу інформацію щодо спірного періоду роботи позивача, у тому числі, повні відомості щодо дати наказу про прийняття на роботу. При цьому, суд критично ставиться до посилань відповідачів щодо необхідності проставлення апостилю на коментованій довідці, оскільки така вимога пенсійних органів не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, з огляду на наступне.

Так, з 13.03.1992 набула чинності Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода), відповідно до статті 1 якої пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць Угоди здійснюються згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.

Відповідно до пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже, припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи, адже такий стаж набутий до ухвалення відповідних рішень.

Тому, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, який зараховується до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

До того ж, Кабінет Міністрів України ухвалив постанову "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав" від 04.02.2023 №107, якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостилю тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Таким чином, під час дії воєнного стану, виготовлені на території російської федерації, установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою документи, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що довідка, видана на території російської федерації до 24.02.2022 приймалася без апостиля, суд вважає безпідставним висновок відповідача про необхідність засвідчення апостилем довідки від 25.12.2019 №32-40, видана Архівним відділом адміністрації Муніципального утворення "алданський район" Республіки Соха (Якутія).

Також суд вважає безпідставними посилання відповідача на необхідність додаткового підтвердження сплати страхових внесків як умови зарахування спірного періоду до страхового стажу, оскільки такі вимоги є проявом надмірного формалізму. По-перше, надана позивачем архівна довідка містить відмітку про те, що з усіх виплат здійснювалася сплата страхових внесків. По-друге, правові позиції, на які посилається відповідач 1, наголошуючи на необхідності підтвердження сплати страхових внесків, сформульовані у справах, у яких спірним був стаж, набутий після 2000 року, тобто стаж, умовою зарахування якого відповідно до Закону України №1058-IV є фактична сплата страхових внесків.

Натомість спірний у даній справі період роботи належить до стажу, набутого до 2000 року, який зараховується до страхового стажу на підставі записів у трудовій книжці та інших підтвердних документів, передбачених законодавством, без обов`язкового підтвердження сплати страхових внесків, як то і передбачено у статті 24 Закону України №1058-IV.

При цьому, оцінюючи підставність вимог позивача у частині зарахування періоду з 24.05.1985 по 01.01.1987 у кратному розмірі, суд вказує на таке.

Суд критично оцінює посилання відповідачів про те, що на час звернення позивача за призначенням пенсії на території України не діяла Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення, оскільки, що на даний час діє пункт 5 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, яким передбачено, що період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген, зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18.11.2024 у справі від № 340/4436/23, яка врахована судом при вирішенні даного спору.

Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача 2 про те, що питання зарахування спірного періоду роботи в районах Крайньої Півночі не розглядалося, оскільки такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи. Заявлені позивачем вимоги щодо зарахування періоду з 24.05.1985 по 01.01.1987 у кратному розмірі ґрунтувалися на відомостях, наведених у архівній довідці, а також на записах трудової книжки. Саме цим документам відповідач 2, виходячи зі змісту свого рішення та наданих пояснень, надавав оцінку, аналізуючи обставини роботи позивача у зазначений період. За таких умов посилання відповідача 2 на те, що питання зарахування стажу роботи в районах Крайньої Півночі не було предметом розгляду, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно із пунктом 5 Розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV період роботи до 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.1991.

Порядок надання пільг особам, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, встановлено указами президії верховної ради СРСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" та від 26.09.1967 "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", а також Інструкцією про порядок надання пільг, затвердженою постановою Держкомпраці і президії ВЦРПС від 16.12.1967 №530/П-28.

Відповідно до пункту 3 постанови ради міністрів СРСР від 10.02.1960 № 148 "Про порядок застосування указу президії верховної ради союзу РСР від 10.02.1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі після 01.03.1960 року - за 1 рік і 6 місяців при нарахуванні стажу для отримання пенсії за віком та по інвалідності.

Згідно із статтю 3 Тимчасової угоди між Урядом України та урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до даних районі, в галузі пенсійного забезпечення від 19.01.1993 при призначенні пенсії у відповідності із статтею 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи російської федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 01.01.1991. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюються за нормами законодавства російської федерації. порядок відшкодування витрат на виплату зазначених вище пенсій регулюються спеціальною угодою між компетентними органами сторін. відшкодування витрат у відповідності із пунктом 1 цієї статті здійснюється до виникнення права на пенсійне забезпечення згідно законодавства України (з врахуванням Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992).

Тобто, вказана Тимчасова угода надає громадянам Сторін цієї угоди право на достроковий вихід на пенсію по старості (за віком) за вказаних у статті 1 угоди умов, а також визначає порядок реалізації цього права.

Стаття 1 Угоди закріплює принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 3 Угоди від 13.03.1992 також передбачено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Статтею 3 Тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 передбачено, що при призначенні пенсії у відповідності із статтею 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи російської федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 01.01.1991. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого у районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюється за нормами законодавства російської федерації.

Так, Верховний Суд у справах №302/662/17-а, №263/13671/16-а, №352/1612/15а (2а/352/70/15), №348/2208/16-а, №265/6105/16-а дійшов висновку, що для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Оцінюючи надану позивачем Архівну довідку від 25.12.2019 №32-40, видану Архівним відділом адміністрації Муніципального утворення "Алданський район" Республіки Соха (Якутія), суд зазначає, що така довідка дійсно подана позивачем на підтвердження спірного періоду роботи та підлягає оцінці з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у наведених вище судових рішеннях. Водночас, з огляду на зміст зазначеної довідки та у сукупності з іншими фактичними обставинами даної справи, відомостей, що в ній містяться, є недостатньо для підтвердження факту роботи позивача саме в районах Крайньої Півночі або місцевостях, прирівняних до них, у пільговому порядку, що унеможливлює зарахування відповідного періоду роботи у кратному розмірі.

Так, відповідно до п. 2 приміток до архівної довідки від 25.12.2019 №32-40, при нарахування заробітної плати районний коефіцієнт та північна надбавка не застосовувались.

При цьому, пунктом 27 Інструкції про порядок надання пільг, особам, які працюють у районах Крайньої Півночі і у місцях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою державного комітету ради міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати встановлено, що надбавки до заробітної плати виплачуються за час фактичної роботи в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Крім того, суд звертає окрему увагу на обставину дублювання спірного періоду роботи, який позивач просить зарахувати як роботу в районах Крайньої Півночі з 24.05.1985 по 01.01.1987, з іншим періодом його трудової діяльності.

Так, з матеріалів справи слідує, що у період з 03.01.1983 по 05.12.1987 позивач був зайнятий на іншому підприємстві, що повністю охоплює та, зокрема, перетинається зі спірним періодом роботи у районах Крайньої Півночі. За таких умов одночасне зарахування одного й того самого календарного часу як роботи на різних підприємствах та, водночас, як роботи у районах Крайньої Півночі є неможливим та суперечить принципам обчислення трудового і страхового стажу.

Суд також враховує, що позивачем не надано жодних документальних підтверджень припинення, переривання чи призупинення трудових відносин за основним місцем роботи у зазначений період, а також доказів направлення, переведення чи тимчасового залучення до роботи саме в районах Крайньої Півночі. Навпаки, наявні у справі відомості свідчать про існування іншого місця роботи у той самий часовий проміжок.

Більше того, у своїх поясненнях, наданих суду, позивач фактично визнав, що у зазначені періоди міг перебувати та виконувати трудову діяльність у різних місцях, що унеможливлює однозначне встановлення факту його постійної та фактичної роботи саме в районах Крайньої Півночі у спірний період.

За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що наявність дублювання періодів роботи, незастосування підприємством районного коефіцієнту і надбавки при нарахуванні підприємством заробітної плати, відсутність належних і допустимих доказів фактичного виконання трудових обов`язків у районах Крайньої Півночі виключають можливість зарахування періоду з 24.05.1985 по 01.01.1987 до страхового стажу у пільговому обчисленні.

Стосовно періоду роботи ОСОБА_1 з 20.02.1981 по 15.12.1982, суд зазначає та керується наступним.

Відповідно до даних трудової книжки від 20.08.1974, позивач у період з 20.02.1981 по 15.12.1982 працював слюсарем 5 розряду на Івано-Франківському стадіоні "Кристал" (записи 22-23).

Як вже зазначалося судом, зазначений період не зарахований до страхового стажу позивача, з огляду на те, що дата звільнення (15.12.1982) не збігається у часі з датою наказу на звільнення (16.12.1981).

При цьому, на момент внесення відповідного запису до трудової книжки позивача правил заповнення трудових книжок були урегульовані Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція №162).

Відповідно до пункту 2.3. Інструкції № 162 усі записи трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1984 року, у графі 2 трудової книжки раніше встановленого зразка (1983 року) записується 1984.05.01, у трудових книжках, виданих після 1 січня 1975 року; 05.01.1984. Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.

Таким чином, запис про звільнення у трудовій книжці має відповідати тексту наказу (розпорядження) про звільнення. При цьому, норми Інструкції №162 вказують, що всі записи у трудовій книжці, зокрема про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, повинні виконуватися у точній відповідності до тексту наказу. Інструкція №162 не забороняє видання наказу та фактичне звільнення працівника у різні дати; визначальним критерієм є правильність і точність внесеного запису стосовно змісту наказу, а не співпадіння дат.

Суд також враховує, що позивач звертався до Державного архіву Івано-Франківської області за отриманням уточнюючої довідки, водночас листом від 04.12.2024 №Х-8/06-07 йому було повідомлено про неможливість її виготовлення з огляду на ненадходження до архіву на зберігання наказів з особового складу підприємства, що унеможливлює отримання уточнюючих відомостей про зміст наказу про звільнення та вказану у ньому дату звільнення.

Однак, як вже неодноразово зазначалося, саме адміністрація підприємства зобов`язана забезпечити точне та своєчасне оформлення записів, а працівник не несе відповідальності за можливі помилки при внесенні даних до трудової книжки, у зв`язку із чим суд наголошує на безпідставності тверджень про відмову у зарахуванні спірного періоду до страхового стажу.

Щодо періоду роботи позивача з 03.01.1983 по 05.12.1987, то трудова книжка від 20.08.1974 містить записи №24 та №25, які відображають фактичний перебіг трудової діяльності позивача у зазначений період. Записи №24-25 підписані директором підприємства та скріплені печаткою, на якій розрізняється напис "спортивный клуб" [мовою оригіналу].

Крім того, у трудовій книжці зазначено підстави внесення відповідних відомостей накази про прийняття на роботу та про звільнення, що відповідає вимогам Інструкції №162, що, на переконання суду, є достатніми підставами для зарахування періоду роботи з 03.01.1983 по 05.12.1987 до страхового стажу позивача.

В контексті досліджуваного правого регулювання слід відзначити, що право органів, які призначають пенсію, вимагати від фізичних осіб дооформлення прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено у абзаці 7 пункту 4.7 Порядку №22-1.

За приписами пункту 4.2 розділу IV Порядку №22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб:

- ідентифікує заявника (його представника);

- надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії;

- реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта;

- уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування;

- проводить опитування свідків для підтвердження стажу відповідно до пунктів 17-19 Порядку підтвердження наявного трудового стажу. Опитування свідків проводиться згідно із пунктом 12 Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії;

- з`ясовує наявніcть у заявника особливого (особливих) статусу (статусів), особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат;

- повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів;

- сканує документи, на створені електронні копії накладає кваліфікований електронний підпис;

- надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку;

- повідомляє про можливості подавати заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія;

- видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 7). Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі;

- повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних реєстрах, системах або базах даних та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповідної інформації.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

В даному випадку орган пенсійного забезпечення не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності інформації зазначеної у трудовій книжці позивача, що є порушенням вищезазначених норм.

Неможливість отримання від відповідних органів державної влади необхідної інформації для проведення перевірки чи звірки нічим не підтверджена, жодного скерованого запиту, який залишений без розгляду або у розгляді якого відмовлено, відповідач суду не представив.

За таких обставин пенсійний орган фактично переклав на ОСОБА_1 тягар доказування власного неперевіреного сумніву щодо інформації зазначеної у трудовій книжці позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження страхового стажу особи), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Суд звертає увагу, що спірні періоди, які відповідачами не були зараховані до страхового стажу, повністю або частково накладаються один на один. Така обставина свідчить про одночасне виконання ОСОБА_1 роботи за сумісництвом на різних посадах у відповідні проміжки часу. Зазначене також підтверджується поясненнями позивача, наданими 07.03.2025.

Як уже зазначалось судом, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону №1058-IV).

Верховний Суд у постанові від 12.09.2022 у справі №580/4885/20 виснував, що сумісництвом є виконання працівником, окрім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації. Водночас, положеннями Закону №1788-ХІІ не передбачено зарахування до страхового стажу періоду роботи за основним місцем та за сумісництвом, одночасно.

Суд також звертає увагу, що як відповідачем 2 у оскаржуваному рішенні, так і відповідачем 1 у заяві по суті справи, розрахунок спірних періодів здійснювався із урахуванням перетинів між ними, що не відповідає вимогам чинного законодавства та судовій практиці щодо визначення страхового стажу при роботі за сумісництвом.

З огляду на встановлені судом обставини, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, суд вважає, що , рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 14.11.2024 за №80 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

При цьому, обираючи ефективний спосіб захисту порушеного права, та періоду, що підлягає захисту, суд керується такими мотивами.

Так, відповідно до пунктів 4.1, 4.2, абзацу 3 пункту 4.3 і пункту 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (надалі по тексту також Порядок №22-1), заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів.

Заяви про перерахунок пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Із вказаного слідує, що після реєстрації заяви позивача, органом пенсійного забезпечення, який її розглядав і вирішував за принципом екстериторіальності питання про наявність чи відсутність права на призначення пенсії за віком в розумінні Порядку №22-1 є Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Суд наголошує, що слід враховувати приписи пункту 4.7 Порядку №22-1, за змістом якого право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону №1058-IV пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Так, питання про зарахування стажу та визначення у особи права на призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

За таких обставин, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу вимог частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Водночас, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 9 КАС України).

У разі задоволення позову суд, застосовуючи припису пункту 10 частина 2 статті 245 КАС України, може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 КАС України).

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, зважаючи на встановлення у справі не виконання відповідачем 2 при розгляді заяви позивача власних повноважень в належному і повному обсязі, суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених співвідповідачем прав позивача буде:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 14.11.2024 за №80 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Підсумовуючи свої висновки, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.

Інші сформовані позовні вимоги та їх формулювання, на переконання суду, поглинаються (враховуються) при вирішенні даного спору, за сформованими вище висновками і вирішення спору по суті

Розподіляючи між сторонами судові витрати суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру в розмірі 1 211,20 гривень, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи квитанція.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, яке прийняло оскаржуване рішення, то з останнього підлягають стягненню за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 605,60 гривень, що пропорційно становить 50 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору.

У свою чергу, у відповідності до пункту 1 частини 3статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що позивач в адміністративному позові вказав про необхідність стягнення із відповідача понесених ним витрат на правову допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України.

За змістом пункту 1 частини 3статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, поряд з іншим, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Окрім зазначеного, частиною 4статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи(частина 5ст. 134 КАС України).

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6500 гривень подано:

- копію договору про надання правової допомоги клієнту від 10.01.2025 №2;

- ордер серії АТ №1088754;

- квитанцію від 10.01.2025 №13791517.

Відтак, позивачем надані належні документи про понесення останнім витрат на правничу допомогу в розмірі 6500 гривень, що дає підстави для вирішення судом питання необхідності відшкодування таких витрат.

Так, за змістом частини 9статті 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI(далі Закон №5076-VI).

Згідно із положеннями статті 30 Закону №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, я к складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні "Лавентс проти Латвії" (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

В зв`язку із вищенаведеним, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 6500 гривень, є неспівмірною із складністю цієї справи та надмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та затраченим ним часом на надання таких послуг.

Відтак, беручи до уваги принцип співмірності, напрацьовану правову позицію щодо аналогічних відносин Верховного Суду, а також виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, суд вважає, що пропорційними, співмірними і обґрунтованими є витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 гривень.

Як наслідок, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області підлягає стягненню понесені судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 1500,00 гривень.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 14.11.2024 за №80 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (ідентифікаційний код юридичної особи 13844159) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 гривень (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (ідентифікаційний код юридичної особи 13844159) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати на професійну правову допомогу в розмірі 1500,00 гривень (одна тисяча п`ятсот гривень нуль копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), АДРЕСА_1 ;

відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20551088), вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018;

відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (ідентифікаційний код юридичної особи 13844159), вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008.

Суддя Микитин Н.М.