Справа № 300/9431/24
Суддя: Бобров Ю.О.
Дата ухвалення: 2026-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2026 р. справа № 300/9431/24

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боброва Ю.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Татаржинський М.В. в інтересах ОСОБА_1 (далі позивачка) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області (далі відповідач) про визнання протиправними дії щодо відмови у здійсненні донарахування та виплати заборгованості з державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю віком до 18 років, що дорівнює різниці між "100 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на відповідний рік…" та "виплачених раніше щомісячних сум соціальної допомоги", помісячно за період з 10 березня 2006 року по 09 жовтня 2013 року включно та зобов`язання донарахувати та виплатити заборгованість з державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю віком до 18 років, що дорівнює різниці між "100 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на відповідний рік…" та "виплачених раніше щомісячних сум соціальної допомоги", помісячно за період з 10 березня 2006 року по 09 жовтня 2013 року включно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що мати позивачки здійснювала догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років та отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю віком до 18 років. Зазначає, що розмір такої допомоги був меншим прожиткового мінімуму відповідної категорії громадян. За результатами розгляду звернення позивачки про виплату щомісячної доплати в сумі, якої не вистачає до прожиткового мінімуму, відповідач відмовив у виплаті такої надбавки у належному розмірі. Тому позивачка з метою захисту порушеного права звернулася до суду з позовною заявою. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач скористався правом на подання відповіді на відзив, згідно якого просив у задоволенні позову відмовити. Вказав, що державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю віком до 18 років виплачувалась у належному розмірі відповідно Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" та Порядку надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам. Зазначила, що позивач отримувала державну соціальну допомогу на дитину з надбавкою на догляд у період з 10.03.2006 по 09.10.2013 у розмірах, що сумарно перевищувало прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Представником позивача подано суду відповідь на відзив, відповідно до якого аргументи наведені у відзиві на позовну заяву вважає безпідставними та необґрунтованими. Просив позов задовольнити повністю.

Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 КАС України, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги, судом встановлено таке.

ОСОБА_2 отримувала допомогу на дитину з інвалідністю ОСОБА_1 з 10.03.2006 по 09.10.2013 відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю".

У червні та липні 2024 року позивачка звернулася до відповідача із заявою, в якій просила нарахувати у виплачувати державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю віком до 18 років у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України "Про державний бюджет України на відповідний рік".

Листами від 09.05.2024 відповідач повідомив, що розмір державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю віком до 18 років за період з 10.03.2006 по 09.10.2013 виплачено у розмірах відповідно Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю".

Вважаючи протиправною відмову щодо виплати державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України "Про державний бюджет України на відповідний рік", позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частина 1 статті 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 №966-XIV (далі - Закон №966-XIV) визначає прожитковий мінімум як вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

За правилами частини 2 статті 1 Закону №966-XIV прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Частиною 1 статті 2 Закону №966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум застосовується для: загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм; встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім`ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України; визначення права на призначення соціальної допомоги; визначення державних соціальних гарантій і стандартів обслуговування та забезпечення в галузях охорони здоров`я, освіти, соціального обслуговування та інших (абзаци 1-4).

За змістом частин 1, 3 статті 4 Закону №966-XIV прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Закон України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" від 16.11.2000 №2109-ІІІ (далі - Закон №2109-ІІІ) відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Статтею 1 Закону №2109-ІІІ визначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю. Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги, перелік документів, необхідних для призначення допомоги згідно з цим Законом, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 2 Закону №2109-ІІІ державна соціальна допомога призначається у таких розмірах: особам з інвалідністю з дитинства I групи - 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; особам з інвалідністю з дитинства II групи - 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; особам з інвалідністю з дитинства III групи - 60 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; на дітей з інвалідністю віком до 18 років - 70 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Згідно зі статтею 4 Закону №2109-ІІІ державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи. На дітей з інвалідністю державна соціальна допомога призначається на строк, зазначений у медичному висновку, який видається у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, але не більш як по місяць досягнення дитиною з інвалідністю 18-річного віку.

З метою забезпечення реалізації Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам" та доручення Кабінету Міністрів України від 8 січня 2002 р. № 20898/1 було прийнято Порядок надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства фінансів України від 30.04.2002 №226/293/169, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 31.05.2002 за №466/6754 (далі - Порядок), яким визначено умови призначення та порядок надання і виплати надбавок на догляд за особами з інвалідністю з дитинства та дітьми з інвалідністю віком до 18 років.

Пунктом 2.1 та 22 Порядку право на державну соціальну допомогу мають інваліди з дитинства та діти-інваліди віком до 18 років.

Інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, які мають одночасно право на державну соціальну допомогу відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам", на пенсію та на державну соціальну допомогу згідно із Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам", призначається за вибором інвалідів з дитинства (законних представників інвалідів з дитинства, визнаних недієздатними, та дітей-інвалідів) державна соціальна допомога відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам" або пенсія чи державна соціальна допомога згідно із Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам". При цьому, якщо інвалід з дитинства або дитина-інвалід має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника і державну соціальну допомогу відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам", ці виплати призначаються одночасно.

У цьому Порядку під законними представниками дітей-інвалідів слід розуміти батьків, усиновителів, опікунів чи піклувальників.

Державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам призначається у таких розмірах: інвалідам з дитинства I групи - 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; інвалідам з дитинства II групи - 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; інвалідам з дитинства III групи - 60 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; на дітей-інвалідів віком до 18 років - 70 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Державна соціальна допомога призначається на кожного інваліда з дитинства чи дитину-інваліда відповідно до цього Порядку.

Суд зазначає, що мати позивачки здійснювала догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років та у період з 10.03.2006 по 09.10.2013 отримувала державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю віком до 18 років в розмірі 70 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у відповідності до вимог Закону №2109-ІІІ та Порядку, у розмірі меншому ніж прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років встановленого Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Вказане підтверджується листом відповідача від 09.05.2024 наданим на звернення позивача (а.с. 30-39).

У пункті 2.3 Рішення Конституційного Суду України №76-VIII від 22.05.2018 №5-р/2018 визначено: "Конституційний Суд України виходить з того, що статтею 46 Конституції України передбачено право громадян на соціальний захист, включаючи право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша); визначено джерела і механізми соціального забезпечення громадян (частина друга); та встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя). У державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини.

Згідно зі статтею 46 Основного Закону України соціальний захист пов`язується, зокрема, "з неможливістю мати заробіток (трудовий дохід), його втратою чи недостатнім рівнем життєвого забезпечення громадянина і непрацездатних членів його сім`ї" (абзац третій пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2009 №9-рп/2009).

Наведений зміст права, гарантований статтею 46 Конституції України, узгоджується із її приписами, за якими, зокрема, людина її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3); кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48).

Конституційний Суд України вважає, що зазначені положення Основного Закону України зобов`язують державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення. Заходи соціального захисту мають втілювати ідеї соціальної солідарності та справедливості, бути спрямовані на охорону і захист особи при настанні можливих соціальних ризиків.

На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю".

Оскільки, позивачка та її дитина з інвалідністю підпадають під умови, визначені зазначеною конституційною нормою, для того, щоб її рівень життя та рівень життя дитини з інвалідністю був забезпечений не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Конституція України має найвищу юридичну силу (частина 2 статті 8 Конституції України).

Аналіз зазначених норм дає підстави суду зробити висновок, що для вирішення цього спору, необхідно застосовувати норми Конституції України як норми прямої дії, які мають найвищу юридичну силу, в тому числі й над законами України та постановами Кабінету Міністрів України.

За такого правового врегулювання, суд має повноваження у порядку адміністративного судочинства застосувати положення статті 46 Конституції України під час надання оцінки правомірності здійснення відповідачем нарахування та виплати позивачці соціальних виплат.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 16.07.2020 у справі №562/2658/15-а.

Отже, суд дійшов висновку, що позивачка має право на розмір соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого законом про державний бюджет України на відповідний рік. Зазначена виплата не може розглядатися у сукупності з надбавкою за доглядом за дитиною з інвалідністю, оскільки виплати стосуються двох осіб (дитини та її матері), а не однієї особи.

Вказані соціальні виплати пов`язані між собою, і надбавка на догляд за дитиною встановлюється у випадках, коли дитина потребує постійного догляду. Але зазначені соціальні виплати не можна рахувати сукупно, оскільки допомога на дитину сплачується на утримання дитини з інвалідністю і не може бути нижче прожиткового мінімуму, встановленого законом, а надбавка на догляд за дитиною, сплачується безпосередньо на утримання особи, яка здійснює такий догляд і не має інших видів доходів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 11.04.2024 у справі №500/429/23.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час судового розгляду спору відповідач не довів правомірність відмови позивачці щодо виплати державної соціальної допомоги, відповідно до частини третьої статті 46 Конституції України у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на відповідний рік".

Тому, з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивачки суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області щодо виплати державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю віком до 18 років за період з 10.03.2006 по 09.10.2013, відповідно до частини третьої статті 46 Конституції України у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України "Про державний бюджет України на відповідний рік" та зобов`язати Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області нарахувати та виплатити державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю віком до 18 років за період з 10.03.2006 по 09.10.2013, відповідно до частини третьої статті 46 Конституції України у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України "Про державний бюджет України на відповідний рік", з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання суду відповідач не довів правомірності своїх дій та рішень.

Таким чином, враховуючи викладені вище досліджені судом фактичні обставини, які підтверджені доказами, та вказані норми права, котрі регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

У позовній заяві представник позивача також просить встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення у цій справі.

За приписами абзацу 1 частини 1 статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення (абзац 2 частини 1 статті 382 КАС України).

Отже, в силу наведеної вище норми права у цій справі суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави для здійснення судового контролю, передбаченого частинами п`ятою, шостою статті 382 цього Кодексу.

Згідно з частиною 5 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання. Перебіг строку для подання звіту починається з дня набрання законної сили рішенням суду. Заява, передбачена абзацом першим цієї частини, може бути подана не пізніше завершення судових дебатів, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи те, що спір у цій справі стосується одержання соціальних виплат та імперативність норми абзацу 2 частини 1 статті 382 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення у строк протягом одного місяця з дня набрання законної сили рішенням суду.

Таким чином відповідна заява представника позивача підлягає задоволенню.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статями 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області щодо виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю віком до 18 років за період з 10.03.2006 по 09.10.2013, відповідно до частини третьої статті 46 Конституції України у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України "Про державний бюджет України на відповідний рік".

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю віком до 18 років за період з 10.03.2006 по 09.10.2013, відповідно до частини третьої статті 46 Конституції України у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України "Про державний бюджет України на відповідний рік", з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області подати суду звіт про виконання рішення суду у строк протягом одного місяця з дня набрання законної сили цим рішенням суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачка: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач: Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, , вул. І.Франка, 3, м. Коломия, Івано-Франківська область, 78200.

Суддя /підпис/ Бобров Ю.О.