Справа № 320/57730/25
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2026-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

15 січня 2026 року м. Київ № 320/57730/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), Військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо проведення медичного огляду та видачі висновку про непридатність до військової служби ОСОБА_2 від 23.08.2022 року без його особистої присутності;

- зобов`язати Військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_3 організувати повторне проходження ОСОБА_2 військово-лікарської експертизи з обов`язковою його особистою присутністю відповідно до вимог Положення про військово-лікарську експертизу та прийняти нову постанову щодо його придатності до військової служби;

- визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.08.2022 року про визнання ОСОБА_2 непридатним до військової служби та виключення його з військового обліку;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 відновити військовий облік ОСОБА_2 як військовозобов`язаного та внести відповідні зміни до Єдиного державного реєстру військовозобов`язаних.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 320/57730/25 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду шляхом надання до суду:

- доказів, які підтверджують наявність у позивача порушеного права, свободи чи інтересу, що зумовило звернення до суду з даним позовом;

- належним чином завірених копій додатків, наданих до позовної заяви для суду, відповідачів та третьої особи у повному обсязі;

- документу (оригіналу або який прирівнюється до оригіналу), що підтверджує сплату судового збору за позов немайнового характеру у розмірі 2422,40 грн.

На виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 року надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучено належним чином завірені копії додатків, наданих до позовної заяви для суду, відповідачів та третьої особи у повному обсязі та документ, що підтверджує сплату судового збору за позов немайнового характеру у розмірі 2422,40 грн.

Щодо наявності у позивача порушеного права, свободи чи інтересу, що зумовило звернення до суду з даним позовом у заяві зазначається наступне.

Позивач вказує, на ту обставину, що третя особа не проходив військово-лікарську комісію, за результатами чого його було виключено з військового обліку, і таке було встановлено у кримінальному провадженні №0000116 від 08.01.2025 року під час розслідування незаконного виключення з військового обліку шляхом підробки документів. Тобто слідством було встановлено, та підтверджено висновком експерта, що третя особа ввела в оману ІНФОРМАЦІЯ_4 та це стало підставою для прийняття незаконного рішення про виключення третьої особи з військового обліку. Дій з боку як прокуратури та органу досудового розслідування щодо оскарження дій незаконного виключення третьої особи з військового обліку вжито не було, тому позивач як діючий військовослужбовець, виконуючи свій обов`язок передбачений статтею 65 Конституції України є зацікавленою особою у дотриманні кожного, в тому числі і третьою особою виконання свого обов`язку у захисті Вітчизни та вважає дії відповідачів протиправними і такими які підлягають скасуванню.

Однією із цілей подання цього позову позивач ставить дисциплінування як ТЦК та СП так і ВЛК, щодо прийняття обґрунтованих та об`єктивних рішень, та усунути питання корупції та зловживання службовим становищем працівників відповідних органів, так як на думку позивача ніхто не має мати будь яких привілеїв, тим більше з питань захисту держави під час війни ініціатором якої є російська федерація з її божевільним президентом. Таким чином існує пряма зацікавленість позивача у захисті свого права як громадянина так і військовослужбовця, який проходить службу та здійснює захист Держави в цей складний для усіх час.

Розглянувши подану заяву з урахуванням позовної заяви та оцінивши викладені доводи позивача, суд звертає увагу на таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов?язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 53 рішення від 08.04.2010 року у справі "Меньшакова проти України" зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб?єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до частини 3 статті 24 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 8 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини 3 статті 5 КАС України до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб?єктивного права; б) є самостійним об?єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб?єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Предметом спору даного позову є дії Військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо проведення медичного огляду та видачі висновку про непридатність до військової служби ОСОБА_2 від 23.08.2022 року без його особистої присутності та рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.08.2022 року про визнання ОСОБА_2 непридатним до військової служби та виключення його з військового обліку.

При чому вимоги позовної заяви про визнання протиправними дій відповідача щодо проведення медичного огляду та видачі висновку про непридатність до військової служби третьої особи є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування такого висновку (рішення).

Як вбачається з оскаржуваного висновку (рішення), воно стосується прав та інтересів лише визначеної в ньому особи, ОСОБА_2 , тобто є актом індивідуальної дії.

Так, висновком лікаря терапевта на підставі статті 66 А графи І Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби, служби у військовому резерві військової служби, який міститься у Додатку 1 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 (далі Положення №402), визнано ОСОБА_2 непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

Відповідно до пункту 1.1 Положення №402 останнє поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, членів їх сімей, призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та членів їх сімей, громадян, які добровільно вступають на військову службу (навчання) за контрактом у Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України, та осіб, звільнених з військової служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, для яких військово-лікарська експертиза проводиться військово-лікарськими комісіями, утвореними в закладах охорони здоров`я Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України та при закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

За приписами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб?єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини 1 статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини 1 статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 18.12.2018 року по справі № 9901/657/18 (П/9901/657/18) зазначила, що у вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб?єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов?язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається, як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб?єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування. Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов?язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб?єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб??єктивні права та/чи обов?язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов?язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Ураховуючи наведені вище положення КАС України та властивості нормативно-правового й індивідуального актів, оскаржуване рішення (висновок лікаря) є актом індивідуальної дії, оскільки: видане відповідним медичним спеціалістом (терапевтом) в межах своєї компетенції в результаті застосування Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402; не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо ступеня придатності до військової служби третьої особи та адресований такій особі; не регулює певний вид суспільних відносин; не розраховане на багаторазове застосування й вичерпує дію після його реалізації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 18.12.2018 року по справі № 9901/657/18 (П/9901/657/18) зауважує, що право на оскарження індивідуального акта суб?єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий, або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Оскільки позивач у зв?язку з визначенням ступеня придатності до військової служби третьої особи не є учасником (суб?єктом) правовідносин, передбачених в оскаржуваному рішенні, як акту індивідуальної дії, таке рішення не породжує для позивача ніяких прав та обов?язків, а тому і не надає права на захист, тобто права на звернення до суду з цим адміністративним позовом.

При цьому суд зазначає, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб?єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією з цілей таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема, як у цій справі, щодо ступеня придатності до військової служби третьої особи, і така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі № 9901/415/18.

Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства», слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року № 9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити, оскільки справа взагалі не підлягає судовому розгляду.

Керуючись статтями 170, 241, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення.

Роз`яснити позивачеві, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали надіслати особі, яка її подала, разом із позовною заявою та доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Парненко В.С.