Справа № 420/39916/24
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/39916/24

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.,

повний текст судового рішення

складено 05.08.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів Бойка А.В., Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Департамент патрульної поліції (далі - ДПП) звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього на користь ДПП матеріальної шкоди у розмірі 56142,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач проходив службу на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП в Одеській області. Наказом №349 від 16.02.2024 року відповідача притягнуто до матеріальної відповідальності у розмірі 71012 (сімдесят одна тисяча дванадцять) грн. 41 коп. за фактом втрати двох комплектів систем автомобільного спостереження Gazer F225 та тринадцяти натільних камерЕН-22В. З грошового забезпечення відповідача здійснено відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 14869 (чотирнадцять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) грн. 67 коп., решта суми не була стягнута через звільнення відповідача зі служби 04.07.2024 року. Таким чином, залишилась невідшкодованою заподіяна матеріальна шкода на суму 56142,74грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ДПП №113 о/с від 20 лютого 2019 року сержанта поліції ОСОБА_1 , який прибув з Головного управління Національної поліції в Одеській області, призначено на посаду поліцейського взводу №2 роти №3 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Одеській області.

Наказом ДПП №738 о/с від 18 вересня 2019 року сержанта поліції ОСОБА_1 призначено на посаду поліцейського взводу №2 роти №3 батальйону №2 УПП в Одеській області.

В подальшому, наказом ДПП №11 о/с від 08 січня 2020 року сержанта поліції ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора взводу №2 роти №3 батальйону №2 полку УПП в Одеській області.

Наказом ДПП №743 о/с від 12 жовтня 2020 року лейтенанта поліції ОСОБА_1 призначено на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП в Одеській області.

Відповідно до наказу ДПП «Про притягнення до матеріальної відповідальності, відшкодування шкоди та списання матеріальних цінностей» від 16.02.2024 №349, старшого інспектора з особливих доручень відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП в Одеській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 притягнуто до матеріальної відповідальності у розмірі 71012 (сімдесят одна тисяча дванадцять) грн. 41 коп. за фактом втрати двох комплектів систем автомобільного спостереження Gazer F225 та тринадцяти натільних камер EEYELOG ЕН-22В.

Наказом ДПП №1252 о/с від 04 липня 2024 року старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 04 липня 2024 року звільнено зі служби в поліції.

Як вбачається з даних ЄДРСР, не погоджуючись з застосованим дисциплінарним стягненням, ОСОБА_1 було подано адміністративний позов до Одеського окружного адміністративного суду, справа №420/22868/24.

Проте, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року по цій справі, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.05.2025 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДПП було відмовлено.

За період до звільнення зі служби з грошового забезпечення ОСОБА_1 здійснено відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 14869 (чотирнадцять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) грн. 67 коп.

Згідно довідки тв.о. начальника управління - головного бухгалтера управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ДПП від 16.12.2024 року на час звільнення відповідача зі служби сума невідшкодованої матеріальної шкоди складає 56142,74грн.

Вважаючи, що вказані кошти підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Так, наказом начальника ДПП №349 від 16.02.2024 року за завдання матеріальної шкоди внаслідок вчинення протиправних дій притягнуто відповідача до матеріальної відповідальності в розмірі 71012грн. Вказаний наказ є чинним, а отже суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення коштів з відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до преамбули Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі Закон №580-VIII) цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, тобто він є спеціальним нормативним актом, який регулює проходження служби в поліції.

Норми, які б регулювали матеріальну відповідальність працівників поліції, заподіяну ними під час виконання службових обов`язків, станом на час виникнення спірних правовідносин у даному Законі відсутні.

Службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського (ч.2 ст.56 Закону №580-VIII).

Частинами 1, 2 ст.19 Закону №580-VIII визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п.1 Р.1 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР, яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин (далі Положення), це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України.

За змістом п.2 Р.1 Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі -військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Військове майно-це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.

Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.

П.10 Р.II Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

За змістом п.13 Р. III військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі:

умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій;

приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах;

заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані;

дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину;

недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Водночас, згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

У ст.132 КЗпП України закріплено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

Отже, як нормами трудового законодавства, так і нормами Положення, на яке посилається позивач, передбачено повну та обмежену відповідальність працівника за спричинення останнім шкоди підприємству, установі чи організації.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ДПП був укладений 07.02.2022 року договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому Департаментом матеріальних цінностей.

В подальшому, на підставі акту внутрішнього переміщення основних засобів УПП в Одеській області відповідач 16.02.2023 року прийняв майно у кількості 838 шт. на суму 14779805,19 грн., про що свідчить його підпис.

На підстав наказу ДПП №2497 від 07.12.2023 року проведено службове розслідування.

За результатами службового розслідування комісією складений висновок від 12.01.2024 року, яким встановлено, що ст.л-нт ОСОБА_1 будучи матеріально-відповідальною особою на підставі договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 07.02.2022, з метою забезпечення збереження матеріальних цінностей, що належать ДПП, прийняв матеріальні цінності ДПП, в тому числі два комплекти системи автомобільного відеоспостереження Gazer F225 (передня і задня камера, реєстратор, вбудована карта пам`яті) інвентарний Nє (старий Nє ) та інвентарний № (старий № ); 13 натільних камер «EEYELOG ЕН-22В» номенклатурний Nє (старий № 113025623) відповідно до актів внутрішнього переміщення основних засобів УПП в Одеській області ДПП від 30.01.2023 №23 длп - 94, 23 дип - 96, не вжив заходів щодо збереження вказаного майна, що призвело до його втрати, про що стало відомо за результатами проведеної інвентаризації, призначеної наказом ДПП від 31.10.2023 року №2230, та завдання матеріальної шкоди в розмірі 71012,41грн. Обставини, що виключають матеріальну відповідальність, передбачені ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», не встановлені.

Наказом начальника Департаменту ПП №349 від 16.02.2024 року за завдання матеріальної шкоди внаслідок вчинення протиправних дій притягнуто ст.л-та поліції ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності в розмірі 71012 грн. Вказаний наказ позивачем не оскаржувався та є чинним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що відповідач не спростував належними та допустимим доказами відшкодування матеріальної шкоди, завданої державі в особі ДПП, на суму 71012 грн, тоді як позивач довів обґрунтованість позовних вимог, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук