Справа № 160/32291/25
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою позивача-1: ОСОБА_1 , позивача-2: ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява позивача-1: ОСОБА_1 (далі позивач-1, ОСОБА_1 ), позивача-2: ОСОБА_2 (далі позивач-2, ОСОБА_2 ) до Дніпровської міської ради (далі відповідач, ДМР), в якій позивачі просять:
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати на користь позивачів.
Позовна заява обґрунтована тим, що спірне рішення є протиправним та таким, що підлягає визнанню протиправним та скасуванню, зокрема, зважаючи на те, що підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, які вказані у спірному рішенні, не передбачені ч.7 ст.118 Земельного кодексу України. Розширення переліку підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не допускається. У позові зауважено, що будь-якої невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них НПА, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів немає. Також у позові зазначено, що, зважаючи на тривалий час намагань позивачів оформити в установленому порядку свої права на земельну ділянку, яка знаходиться під належним їм на праві власності нерухомим майном - будівлею, ефективним способом захисту прав та інтересів позивачів буде саме зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки. Означене не буде втручання у дискреційні повноваження відповідача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Дніпровської міської ради із клопотанням від 19.10.2020 року (зареєстровано ДМР 21.10.2020 року за вх.№36/5932) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0045 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Не отримавши відповіді на своє клопотання, позивачі звернулись до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дій.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2021 року по справі №160/17111/20 адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним дії Дніпровської міської ради щодо не розгляду клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 19.10.2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтованою площею 0,0450 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Дніпровську міську раду розглянути клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 19.10.2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтованою площею 0,0450 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку, з урахуванням правової оцінки суду, наданої у судовому рішенні.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021 року по справі №160/17111/20 апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без змін.

20.07.2022 року Дніпровською міською радою прийнято рішення №109/25 про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню будівлі у зв`язку з невідповідністю розміщення об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та чинної містобудівної документації, ст.18 Закону України «Про автомобільні дороги», будівельним нормам, державним стандартам та правилам.

Не погоджуючись із наведеним рішенням Дніпровської міської ради позивачі звернулись до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Дніпровської міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 року по справі №160/34364/23 відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.09.2024 року у справі №160/34364/23 апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 року справі №160/34364/23 скасовано, ухвалено нове рішення.

Позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення Дніпровської міської ради від 20.07.2022 №109/25 про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , по фактичному розміщенню будівлі.

Зобов`язано Дніпровську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 19.10.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0450 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

29.01.2025 року Дніпровською міською радою за результатами розгляду клопотання позивачів прийнято рішення №162/62 «Про відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню будівлі», яке було оскаржено позивачами в Дніпропетровському окружному адміністративному суді.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 року по справі №160/6253/25 адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним і скасувано рішення Дніпровської міської ради (26510514) №162/62 від 29.01.2025 року «Про відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню будівлі».

Зобов`язати Дніпровську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 19.10.2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0450 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та прийняти обгрунтоване рішення з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

23.07.2025 року, розглянувши клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 21.10.2020 року вх.№36/5932, графічний матеріал, на якому зазначено місце розташування земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0450 га, ураховуючи листи головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 08.07.2025 №4/16-540, Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради від 23.05.2025 №4/8-976, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 у справі №1606253/25, керуючись ч.3 ст.123 Земельного кодексу України, Законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «;Про автомобільні дороги», «;Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада відмовила ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню будівлі у зв`язку з невідповідністю розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та чинної містобудівної документації, а саме:

1.1. За матеріалами плану зонування території міста зазначена ділянка розташована в зоні існуючої змішаної багатоквартирної житлової забудови (різної поверхності) Ж-7.

1.2. Відповідно до наданого топографічного матеріалу М 1:500 частина ділянки розташована в охоронних зонах газопроводів низького тиску Д=63 мм, Д=100 мм, Д=325 мм, газопроводів середнього тиску Д=200 мм, Д=600 мм, які проходять по ділянці та уздовж неї.

Згідно з підпунктом 1.12 розділу IV Правил безпеки системи газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.20214 року №285, в межах охоронних зон газорозподільних систем не допускається улаштування стоянок автотранспорту, гаражів та інших споруд, у тому числі тимчасових.

Відповідно до ДБН Б.2-2-12:2019 Планування та забудова територій додатка И.1 відстань по горизонталі від газопроводів низького тиску до фундаментів будинків і споруд складає 2 м, середнього тиску 4 м.

1.3. Згідно з листом ПАТ "ДНІПРОГАЗ" від 13.03.2017 року №Оу02.1-ЛВ-1754-0317 будівля розміщена з порушеннями нормативних відстаней до газопроводу низького тиску Д=325 мм, газопроводу середнього тиску Д=600 мм та визначено необхідність перенесення цих газопроводів на нормативні відстані.

1.4. Відсутні відомості щодо приведення розміщення об`єкта у відповідність до вимог чинного законодавства України, будівельних норм, державних стандартів та правил.

1.5. Право власності на будівлю було визнано за попереднім власником на підставі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03.06.2016 у справі №202/3520/16-ц без додаткового прийняття в експлуатацію.

Згідно з частиною 8 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної дільності" експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

1.6. Зазначена земельна ділянка розташована поряд з багатоквартирними житловими будинками з прибудинковими територіями, право землекористування щодо яких на цей час не оформлено.

Відповідно до підпунктів 4.1, 4.5 Настанови щодо розподілу територій мікрорайонів (кварталів) для визначення прибудинкових територій багато-квартирної забудови (ДСТУ-Н Б Б.2.2-9:2013), затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.02.2014 року №56, проєкт розподілу території мікрорайону (кварталу) розробляється з метою визначення пропозицій щодо розмірів та конфігурації земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки з прибудинковими територіями, для подальшого розроблення відповідної землевпорядної документації та визначення незабудованих територій (резервних), на яких відповідним детальним планом території (проєктом забудови) передбачено розміщення об`єктів будівництва, або таких, що залишаються вільними від забудови.

Проєкт розподілу розробляється на всю територію мікрорайону (кварталу). Відповідно до підпункту 4.3 Настанови щодо розподілу територій мікрорайонів (кварталів) межами мікрорайону (кварталу) є червоні лінії магістральних та житлових вулиць.

1.7. Відсутні відомості щодо наявності розробленого відповідно до нормативних вимог проєкту розподілу території мікрорайону (кварталу), в межах якого планується відведення земельної ділянки, по фактичному розміщенню будівлі, визначених та затверджених червоних ліній кварталу.

Відповідно до статті 18 Закону України Про автомобільні дороги розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин в межах червоних ліній вулиці не допускається.

1.8. Відсутність актуальної топографо-геодезичної зйомки М 1:500 не дає можливості визначити всі наявні обмеження, які стосуються інженерних мереж, та відповідність розміщення об`єкта вимогам будівельних норм, державних стандартів та правил.

1.9. Розміщення об`єкта не відповідає вимогам містобудівної документації, чинного законодавства України, будівельних норм, державниї стандартів та правил.

Вважаючи протиправнимми дії та рішення Дніпровської міської ради №166/68 від 23.07.2025 року «Про відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню будівлі», позивачі звернулись до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Абзацом 1 ст.144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України від 21.05.1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - закон 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно зі ст.59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.1 ст. 12 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року №2768/ІІІ (далі ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить:

а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад;

б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 ЗК України).

Згідно з ч.1 ст.118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

За правилами ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства)…Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як встановлно з матеріалів справи, у спірному випадку, позивачі, звертаючись до Дніпровської міської ради із клопотанням від 19.10.2020 року (вх. №36/5932 від 21.10.2020 року), просили надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля, із цільовим призначенням земельної ділянки комерційне, отже, приписи ст.118 ЗК України не регулюють спірні правовідносини.

Слід зауважити, що Третій апеляційний адміністративний суд у постанові від 17.09.2024 року по справі №160/34364/23 зазначив, що зі змісту вказаного клопотання 19.10.2020 року (вх. №36/5932 від 21.10.2020 року) вбачається, що позивачами не визначена ціль відведення земельної ділянки: для отримання права власності чи користування земельною ділянкою, а відповідач при розгляді клопотання позивачів вказане питання не з`ясував, однак послався в своєму рішенні на ч.3 ст.123 ЗК України, якою визначений порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Суд зазначає, що рішення №166/68 від 23.07.2025 року «Про відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню будівлі» також не містить оцінки вказаному вище.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.120 ЗК України (в редакції чинній на момент набуття позивачами права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4 ст. 120 ЗК України).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди (ч.5 ст. 120 ЗК України).

У спірному випадку земельна ділянка, на якій розташований належний позивачам об`єкт нерухомого майна, належить до земель комунальної власності, право власності або право користування за попереднім власником будівлі не оформлено.

Відповідно до ч.2 ст.123 ЗК України (в редакції на час звернення позивачів до відповідача із клопотанням від 19.10.2020 року), особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч.3 ст.123 ЗК України, на яку послався відповідач, приймаючи оскаржуване рішення №166/68 від 23.07.2025 року, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 18.03.2025 року по справі №300/461/22 зазначив, що ст.123 ЗК України визначає чіткий порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, в тому числі і конкретні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою. Серед них лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, вказана правова норма (ст. 123 ЗК України) містить виключний перелік підстав, за яких відповідний орган відмовляє у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

При цьому визначена законодавцем невідповідність місця розташування стосується виключно земельної ділянки, а не розташованого на ній об`єкта нерухомого майна.

На противагу зазначеному, відповідач у п. 1.3. та 1.4. спірного рішення зазначив про порушення розміщення саме будівлі, що не відповідає вимогам законодавства.

При зазначенні недоліку у п. 1.1 відповідач не покликається на відповідні норми.

За змістом п 1.2 Рішення №166/68 від 23.07.2025 року:

«Відповідно до наданого топографічного матеріалу М 1:500 частина ділянки розташована в охоронних зонах газопроводів низького тиску Д=63 мм, Д=100 мм, Д=325 мм, газопроводів середнього тиску Д=200 мм, Д=600 мм, які проходять по ділянці та уздовж неї.

Згідно з підпунктом 1.12 розділу ІV Правил безпеки системи газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.20214 року №285, в межах охоронних зон газорозподільних систем не допускається улаштування стоянок автотранспорту, гаражів та інших споруд, у тому числі тимчасових.

Відповідно до ДБН Б.2-2-12:2019 Планування та забудова територій додатка И.1 відстань по горизонталі від газопроводів низького тиску до фундаментів будинків і споруд складає 2 м, середнього тиску 4 м».

Суд вказує, що жодних доказів на підтвердження даного аргументу відповідач не надав.

Водночас, позивачі у заяві від 19.10.2020 року (вх. №36/5932 від 21.10.2020 року) зазначали, що цільове призначення ділянки комерційне, код КВЦПЗ 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Станом на момент подання заяви від 19.10.2020 року (вх. №36/5932 від 21.10.2020 року) діяв наказ Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010 року «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель», відповідно до якого землі громадської забудови (землі, які використовуються для розміщення громадських будівель і споруд (готелів, офісних будівель, торговельних будівель, для публічних виступів, для музеїв та бібліотек, для навчальних та дослідних закладів, для лікарень та оздоровчих закладів), інших об`єктів загального користування) включають у Код КВЦПЗ 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Відповідно до Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 22.03.2023 року №586 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548» визнано таким, що втратив чинність, наказ Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року №548 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 року за №1011/18306.

Суд вказує, що зазначене не було досліджене відповідачем, а відповідно і не надана правова оцінка.

Крім цього, відповідачем не пояснюються його посилання на «улаштування стоянок автотранспорту, гаражів та інших споруд, у тому числі тимчасових», так як позивачі у заяві вказували цільове призначення земельної ділянки.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд зазначив про те, що чинним законодавством не встановлено жодних обмежень щодо передачі в користування (оренду) земельних ділянок чи їх частин в межах червоних ліній, а заборонено здійснювати будівництво будівель і споруд в межах червоних ліній, а тому у відповідача були відсутні підстави для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, і таке рішення підлягає скасуванню. (п. 31 постанови ВС від 18.03.2025 року по справі №300/461/22).

Тож, відповідач в оскаржуваному рішенні №166/68 від 23.07.2025 року не визначив, у чому саме полягає невідповідність розміщення земельної ділянки вимогам законів, прийнятим відповідно до них нормативно-правових актів та чинної містобудівної документації, ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги», будівельним нормам, державним стандартам та правилам.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні по справі «Рисовський проти України» принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, в тому числі, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», «Тошкуца та інші проти Румунії» і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси («Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії».

Також, у рішенні ЄСПЛ по справі «Лелас проти Хорватії» державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Саме по собі посилання міської ради в рішенні №166/68 від 23.07.2025 року на листи головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 08.07.2025 №4/16-540, Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради від 23.05.2025 №4/8-976, не може вважатися належним обґрунтуванням висновку про відсутність підстав для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою без з`ясування того, що інформація, яка міститься в цих листах, відповідає обставинам, з якими закон пов`язує відмову в наданні такого дозволу. Суд вказує, що означені листи є виключно джерелом інформації, а не документами, що засвідчують певні факти, тому наведені в них обставини без їх документального підтвердження не можуть покладатися відповідачем в обґрунтування свого рішення №166/68 від 23.07.2025 року.

Також суд наголошує на тому, що відповідач зазначає про прийняття оскаржуваного рішення №166/68 від 23.07.2025 року з урахуванням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 у справі №160/6253/25, проте висновки суду, викладені у наведеному рішенні були повністю проігноровні відповідачем, а спірне рішення фактично дублює рішення №162/62 від 29.01.2025 року, яке оскаржувалось у справі №160/6253/25, за виключенням двох пунктів:

1.5. Право власності на будівлю було визнано за попереднім власником на підставі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03.06.2016 у справі №202/3520/16-ц без додаткового прийняття в експлуатацію. Згідно з частиною 8 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної дільності" експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

1.9. Розміщення об`єкта не відповідає вимогам містобудівної документації, чинного законодавства України, будівельних норм, державниї стандартів та правил.

В свою чергу, в пункті 1.5 оскаржуваного рішення відповідач зазначає про заборону експлуатації закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, проте така підстава не передбачена частиною 3 статті 123 ЗК України для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а тому суд вважає її безпідставною.

В той же час пукт 1.9 оскаржуваного рішення не конкретизований та не містить достатніх обгрунтувань, з посиланням на норми права, доводів відповідача про те, що розміщення об`єкта не відповідає вимогам містобудівної документації, чинного законодавства України, будівельних норм, державних стандартів та правил.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірного рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на відсутність у ньому будь-яких конкретних обгрунтувань щодо відмови у наданні дозволу позивачам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Спірне рішення містить мотиви відмови без зазначення конкретних зауважень щодо належності/неналежності розташування саме вказаної земельної ділянки.

З приводу посилання відповідача на те, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 13.11.2025 року по справі №202/12717/23 позов ДМР до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПП "Колос 9" було задоволено, зобов`язано відповідачів у справі усунути перешкоди ДМР у користуванні земельної ділянки шляхом знесення будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41 кв.м. та припинено право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на зазначену будівлю. Отже, наявне судове рішення, яким визнано, що об`єкт нерухомості, під яким знаходиться запитувана позивачами земельна ділянка, є об`єктом самочинного будівництва, який підлягає знесенню.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, станом на дату прийняття рішення по справі рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 13.11.2025 року по справі №202/12717/23 не набрало законної сили.

Водночас, як підтверджено матеріалами справи, позивачі на момент звернення із клопотанням та на цей час є власниками нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, щодо розроблення проекту землеустрою якої вони звернулись до відповідача із клопотанням від 19.10.2020 року (вх. №36/5932 від 21.10.2020 року).

На момент звернення позивачів із клопотанням від 19.10.2020 року (вх. №36/5932 від 21.10.2020 року) та на момент прийняття оскаржуваного рішення №166/68 від 23.07.2025 року, зазначеного відповідачем рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 13.11.2025 року по справі №202/12717/23 не існувало, воно не було підставою для прийняття спірного рішення, а тому не може бути доказом правомірності рішення відповідача, яке було прийнято раніше рішення суду.

Щодо визнання протиправними дій відповідача відносно прийняття рішення №166/68 від 23.07.2025 року, то суд вказує, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачами не обгрунтовано якими саме діями було порушено права позивача при прийнятті даного рішення, а також відсутні відповідні посилання на нормативно-правові акти.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає таке.

У постанові від 23.06.2023 року у справі №160/6214/21 Верховний Суд виснував, що дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною. Характерними ознаками адміністративного розсуду є: 1) реалізація дискреційних повноважень має відповідати принципу верховенства права; 2) їх здійснення можливе лише у разі відсутності єдиного можливого варіанту поведінки; 3) суб`єкти владних повноважень мають можливість вибрати оптимальний варіант поведінки з метою врегулювання певного кола суспільних відносин; 4) суб`єкти управлінської діяльності застосовують адміністративний розсуд відповідно до належної мети, без наявності власної вигоди та впливу сторонніх факторів».

Повноваження міської ради щодо прийняття рішень з питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою є виключними повноваженнями ради, проте вони не є дискреційними, оскільки законодавець передбачив лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, то такі дії/бездіяльність є протиправними.

Так, Верховний Суд у постанові від 10.09.2020 року по справі №806/695/17 вказав, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

В аспекті даної справи суд зазначає, що оскільки відповідачем прийнято спірне рішення без зазначення конкретних недоліків розташування земельної ділянки, то у суду відсутня можливість зобов`язувати відповідача надати позивачам дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, так як рішення Дніпровської міської ради №166/68 від 23.07.2025 року судом скасовано з підстав необгрунтованості.

Суд зауважує, що суд має право зобов`язати відповідача прийняти певне рішення, якщо суб`єктом звернення дотримано усіх визначених умов.

В явою чергу, як суд зазначав вище, позивачами у заяві від 19.10.2020 року (вх.№36/5932 від 21.10.2020 року) не визначена ціль відведення земельної ділянки: для отримання права власності чи користування земельною ділянкою, а відповідач при розгляді клопотання позивачів вказане питання не з`ясував, однак послався в своєму рішенні на ч.3 ст.123 ЗК України, якою визначений порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Означене, на думку суду, свідчить про недотримання суб`єктом звернення усіх необхідних умов, що, у свою чергу, також впливає на повноту та обґрунтованість рішення.

Тож, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивачів буде саме зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивачів від 19.10.2020 року (вх.№36/5932 від 21.10.2020 року) та прийняти обгрунтоване рішення, з урахуванням висновків, викладених у даному рішенні.

Суд не розцінює зобов`язання Дніпровської міської ради повторно розглянути клопотання позивачів від 19.10.2020 року (вх.№36/5932 від 21.10.2020 року) як втручання у дискреційні повноваження суб`єкта, адже відповідачем не було наведено конкретних причин для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.Янтарній, 75 Б (Індустріальний район) по фактичному розміщенню будівлі.

Інші доводи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності передзаконом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1 і ч.2 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, з урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1937, 92 грн., ОСОБА_2 при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1937, 92 грн.

Позов задоволено судом частково, що є підставою для розподілу судових витрат між сторонами.

Отже, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на користь позивачів за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської міської ради підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі по 968 грн. 96 коп. кожному.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву позивача-1: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ), позивача-2: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) до Дніпровської міської ради (, 49000, м.Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 75) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Дніпровської міської ради () №166/68 від 23.07.2025 року «Про відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню будівлі».

Зобов`язати Дніпровську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 19.10.2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0450 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської міської ради () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства Українита може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст рішення складено та підписано 16.01.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса