Справа № 520/18169/25
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 р. Справа № 520/18169/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Кухар М.Д.) від 23.10.2025 по справі № 520/18169/25

за позовом ОСОБА_1

до Височанської селищної ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:

визнати бездіяльність Височанської селищної ради щодо не оформлення земельної ділянки місць поховань розташованої по вул Ощепкова між вул. Кооперативна та вул Підлісна, на вимогах законодавства неправомірною;

визнати бездіяльність Височанської селищної ради щодо не оформлення земельної ділянки місць поховань розташованої по АДРЕСА_1 та дорогою до бази ФК Металіст, на вимогах законодавства неправомірною;

зобов`язати Височанську селищну раду сформувати земельну ділянку розташовану по вул Ощепкова між вул. Кооперативна та вул. Підлісна, та оформити на неї право комунальної власності Височанської територіальної громади Харківської області;

зобов`язати Височанську селищну раду сформувати земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_1 та дорогою до бази ФК Металіст, та оформити на неї право комунальної власності Височанської територіальної громади Харківської області;

зобов`язати Височанську селищну раду внести на генеральний план селища Високого як кладовище земельну ділянку розташовану по вул Ощепкова між вул. Кооперативна та вул. Підлісна де здійснено поховання померлих;

зобов`язати Височанську селищну раду внести на генеральний план селища Високого як кладовище земельну ділянку розташовану по вул Ощепкова між вул. Відпочинку та дорогою до бази ФК Металіст де здійснено поховання померлих.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2025 по справі № 520/18169/25 позовні вимоги залишено без задоволення.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що він є користувачем двох родинних поховань на кладовищах селища Високого що розташовані: Кладовище № 1 по вул Ощепкова між вул. Кооперативна та вул Підлісна, кладовище № 3 по вул Ощепкова між вул. Відпочинку і дорогою на базу ФК Металіст. Вказує, що Закон України «Про поховання та похоронну справу» зазначає, що поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень. визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону) Місце поховання - кладовище, крематорій, колумбарій або інша будівля чи споруда, призначена для організації поховання померлих (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону). Зазначає, що у судовій справі № 520/15073/25, яка стосувалась облаштування вказаних кладовищ Височанським селищним головою О. Морозом, було надано відзив, в якому він зазначає: «На території Височанської територіальної громади відсутні кладовища в розумінні термінів, визначених Закону України «Про поховання та похоронну справу» (земельні ділянки не сформовані). Посилається на те, що не оформлення до цього часу земельних ділянок місць поховання що розташовані по вул Ощепкова між вул. Кооперативна та вул Підлісна, по вул Ощепкова між вул. Відпочинку дорогою на базу ФК Металіст свідчить про невиконання Височанською селищною радою вимог Закону України «Про поховання та похоронну справу» та про те, що поховання відбуваються не у визначеному законодавством місці що може призвести до їх знищення без будь яких застережень, або передачу у приватну власність.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , є користувачем двох родинних поховань на кладовищах селища Високого, що розташовані по вул. Ощепкова між вул. Кооперативна та вул. Підлісна (Кладовища №1) та по вул. Ощепкова між вул. Відпочинку та дорогою до бази ФК Металіст (Кладовища №3).

Позивачу стало відомо, що неможливо облаштувати кладовища 1 та кладовища 3 на тій підставі що на території Височанської територіальної громади відсутні кладовища в розумінні термінів, визначених Закону України Про поховання та похоронну справу(земельні ділянки не сформовані).

На думку позивача, не оформлення до цього часу земельних ділянок місць поховання що розташовані по вул Ощепкова між вул. Кооперативна та вул Підлісна, по вул Ощепкова між вул. Відпочинку і дорогою на базу ФК Металіст свідчить про невиконання Височанською селищною радою вимог Закону України Про поховання та похоронну справу та про те, що поховання відбуваються не у визначеному законодавством місці що може призвести до їх знищення без будь яких застережень, або, передачу у приватну власність.

Не погодившись зі вказаною бездіяльністю, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав ті інтересів.

Залишаючи без задоволення позовну заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів суду наявності підстав для захисту його порушеного права та/або інтересу, в контексті позовних вимог до відповідача.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих визначає Закон України "Про поховання та похоронну справу", який регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про поховання та похоронну справу" поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого (далі - тіла); забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" місце поховання - кладовище, крематорій, колумбарій або інша будівля чи споруда, призначена для організації поховання померлих. Кладовище - відведена в установленому законом порядку земельна ділянка з облаштованими могилами та/або побудованими крематоріями, колумбаріями чи іншими будівлями та спорудами, призначеними для організації поховання та утримання місць поховань.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про поховання та похоронну справу" діяльність у галузі поховання базується на таких основних принципах: гарантування державою належного поховання померлих; достойного ставлення до тіла померлого; поховання в установленому законодавством порядку з урахуванням волевиявлення померлого, вираженого особою при житті, а за його відсутності - з урахуванням побажань родичів; створення рівних умов для поховання померлих незалежно від їх раси, кольору шкіри, політичних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; запобігання випадкам непоховання померлих; компенсації державою витрат, пов`язаних з похованням померлих, відповідно до закону; безоплатного виділення місця для поховання померлих (їхніх останків) чи урн із прахом померлих на кладовищі (у колумбарії); конфіденційності інформації про померлого; забезпечення збереження місць поховань.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про поховання та похоронну справу" усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у: згоді чи незгоді на проведення патолого-анатомічного розтину; згоді чи незгоді на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів; побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству.

Положеннями ст. 8 Закону України "Про поховання та похоронну справу" передбачено, що організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється зокрема органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами.

Органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи в межах своєї компетенції: 1) вирішують відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання, крім випадків, передбачених статтею 23-1 цього Закону; 2) забезпечують будівництво, утримання в належному стані та охорону місць поховання, крім випадків, передбачених статтею 23-1 цього Закону; 3) створюють ритуальні служби; 4) вирішують питання про надання за рахунок коштів місцевих бюджетів ритуальних послуг у зв`язку з похованням самотніх громадян, ветеранів війни та праці, а також інших категорій малозабезпечених громадян; про надання допомоги на поховання померлих громадян в інших випадках, передбачених цим Законом; 5) здійснюють контроль за дотриманням законодавства стосовно захисту прав споживачів у частині надання суб`єктами господарювання ритуальних послуг та реалізацією ними предметів ритуальної належності; 6) здійснюють інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Для організації (утворення), будівництва, утримання в належному стані та охорони місць поховання сільські, селищні, міські ради можуть створювати спеціалізовані комунальні підприємства.

Приписами ч. 1 ст. 28 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначено, що землі, на яких розміщені місця поховання, є об`єктами права комунальної власності, крім випадків, передбачених статтею 23-1 цього Закону, і не підлягають приватизації або передачі в оренду.

Згідно з ч. ч. 1, 6 статті 30 Закону України "Про поховання та похоронну справу" утримання кладовищ, військових кладовищ, військових ділянок на кладовищах, військових братських та одиночних могил, земельних ділянок для почесних поховань, братських могил, а також могил померлих одиноких громадян, померлих осіб без певного місця проживання, померлих, від поховання яких відмовилися рідні, місць поховання знайдених невпізнаних трупів забезпечується виконавчим органом сільської, селищної, міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету, крім випадків, передбачених статтею 23-1 цього Закону.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що не оформлення до цього часу земельних ділянок місць поховання, що розташовані по вул. Ощепкова між вул. Кооперативна та вул Підлісна, по вул. Ощепкова між вул. Відпочинку і дорогою на базу ФК Металіст свідчить про невиконання Височанською селищною радою вимог Закону України «Про поховання та похоронну справу» та про те, що поховання відбуваються не у визначеному законодавством місці, що може призвести до їх знищення без будь яких застережень, або передачу у приватну власність.

Надаючи оцінку цим доводам апелянта, колегія суддів зазначає, що Розпорядженням Кабінету міністрів України № 725-р від 12.06.2020 «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій громад Харківської області» утворено Височанську селищну раду Харківського району Харківської області, в смт Високий, шляхом приєднання до Височанської селищної ради населеного пункту Покотилівської селищної ради у складі смт Покотилівка, населених пунктів Бабаївської селищної ради у складі смт Бабаї та селище Затишне, населеного пункту Яковлівської сільської ради у складі села Ржавець.

У зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-IX, з 27.05.2021 змінено суб`єкта владних повноважень - розпорядника земельними ділянками за межами населеного пункту, та правовий статус земель з державної власності на землі комунальної власності.

Отже, всі землі, які на цей час знаходяться в межах Височанської селищної територіальної громади та не передані у власність іншим особам, є землями комунальної власності.

Правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямовані на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування, регулюються приписами Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 № 858-IV.

Приписами ст. 19 Закону України «Про землеустрій» визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належить організація та здійснення землеустрою, проведення інвентаризації земель та земельних ділянок усіх форм власності.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про землеустрій» визначено - інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, формування земельних ділянок, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 45-1 Закону України «Про землеустрій» визначено, що комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території є одночасно документацією із землеустрою та містобудівною документацією на місцевому рівні.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що Височанська селищна рада має право замовити розробку комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади так і генеральний план окремого населеного пункту.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про землеустрій» професійною діяльністю у сфері землеустрою можуть займатися особи, які мають вищу освіту за спеціальностями та кваліфікаціями у галузі знань землеустрою.

Відповідальними особами за якість робіт із землеустрою можуть бути лише сертифіковані інженери-землевпорядники.

Сертифікованими інженерами-землевпорядниками є особи, які мають вищу освіту за спеціальностями та кваліфікаціями у галузі знань землеустрою, мають стаж роботи за спеціальністю не менше одного року, склали кваліфікаційний іспит, одержали сертифікат та зареєстровані в Державному реєстрі сертифікованих інженерів-землевпорядників відповідно до цього Закону.

Фінансування робіт із землеустрою здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, коштів юридичних осіб, громадян та інших джерел, не заборонених законом.

Порядок проведення інвентаризації земель затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 р. № 476 (далі Порядок № 476).

Відповідно до п. 6 Порядку № 476 інвентаризація земель проводиться в межах адміністративно-територіальних одиниць, територій, межі яких визначені проектами формування територій і встановлення меж сільських, селищних рад, масивів земель сільськогосподарського призначення, окремих земельних ділянок, сукупності земельних ділянок (частин земельних ділянок) сільськогосподарського призначення, гідротехнічна меліорація яких може забезпечуватися меліоративною мережею (меліоративними мережами) організації водокористувачів.

Згідно з п. 8 Порядку № 476 підставою для проведення інвентаризації земель є рішення власників (розпорядників) земельних ділянок.

Положеннями п. 8 Порядку № 476 також визначено, що виконавцями є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи сертифікований інженер-землевпорядник, який є відповідальним за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Відповідно до п. 11 Порядку № 476 для проведення інвентаризації земель замовник укладає з виконавцем договір про розроблення технічної документації.

Порядок утримання кладовищ та інших місць поховання, передбачених частиною першою цієї статті, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 за № 193 "Про затвердження нормативно-правових актів щодо реалізації Закону України "Про поховання та похоронну справу", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.09.2004 за № 1113/9712, затверджено Порядок утримання кладовищ та інших місць поховань (далі - Порядок № 193).

Відповідно до п. 1.1 Порядку № 193 для розміщення місця поховання спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування відповідно до вимог земельного законодавства та гігієнічних вимог щодо облаштування і утримання кладовищ у населених пунктах України (ДСанПіН 2.2.2.028.99) надається земельна ділянка. Наявність місця поховання передбачається проектом планування та забудови населеного пункту з урахуванням подальшого розширення його території.

Аналіз наведених вище норм права свідчить про те, що інвентаризація земель комунальної власності є платною послугою яку виконують сертифіковані інженери-землевпорядники на підставі договорів та для проведення такої інвентаризації в місцевому бюджеті необхідно виділити відповідні кошти.

З матеріалів справи судом встановлено, що на L сесії VIIІ скликання Височанської селищної ради, яка відбулась 31.01.2025 розглядався депутатський запит № 1 депутата Височанської селищної ради Василя Міщенка щодо проведення інвентаризації земельних ділянок, що використовуються як місця поховання, але рішення з цього питання не було прийнято, оскільки відповідно до протоколу голосування: «за» - 0, «проти» - 15, «утримались» - 3, не брали участі у голосуванні 0 /а.с. 28).

Наведене свідчить про те, що Височанська селищна рада на пленарному засіданні не підтримала питання про проведення інвентаризації земельних ділянок, що використовуються як місця поховання.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 3.5.ДСанПіН 2.2.2.028.99 кладовища повинні бути розміщені в приміській зоні міських поселень і поблизу місць розташування сіл. Санітарно-захисна зона від території кладовища традиційного поховання і крематорію до житлових і громадських будівель, зон відпочинку, а також колективних садів та городів повинна бути неменшою 300 м (Державні санітарні правила № 379/1404 (z0379-96), а від території кладовища для поховання урн після кремації до житлових і громадських будівель та об`єктів, що прирівняні до них, має бути не меншою 100 м.

В свою чергу, як вказує відповідач, спірні місця поховання зазначені позивачем існують на цих місцях ще з початку 20 століття та часів СРСР і закладалися в той час коли ще не діяли норми ДСанПіН 2.2.2.028.99.

Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що не оформлення до цього часу земельних ділянок місць поховання що розташовані по вул Ощепкова між вул. Кооперативна та вул Підлісна, по вул Ощепкова між вул. Відпочинку дорогою на базу ФК Металіст свідчить про невиконання Височанською селищною радою вимог Закону України «Про поховання та похоронну справу» та про те, що поховання відбуваються не у визначеному законодавством місці що може призвести до їх знищення без будь яких застережень, або передачу у приватну власність, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з п а) ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Враховуючи те, що кладовища належать до категорії земель загального користування, ці землі у жодному випадку не можуть бути передані у приватну власність, а тому доводи позивача в цій частині є безпідставними.

Також суд зазначає, що приписами нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини не встановлено строків для проведення інвентаризації земель комунальної власності, а тому посилання позивача на те, що бездіяльність Височанської селищної ради, яка полягає у не оформленні земельної ділянки місць поховань розташованої по вул Ощепкова між вул. Кооперативна та вул Підлісна та щодо не оформлення земельної ділянки місць поховань розташованої по вул Ощепкова між вул. Відпочинку та дорогою до бази ФК Металіст, на цей час є неправомірною та такою бездіяльністю порушуються права позивача, є також безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що правомірність дій, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, повинен довести суб`єкт владних повноважень, а не позивач, колегія суддів зауважує на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19, визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де вказано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Водночас, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом» (ст. 55 Конституції України). Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Пунктом 9 частини 5 статті 160 КАС України встановлено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений.

Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити.

Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16- ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу.

Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.

Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Оскільки у спірних відносинах відсутні докази вчинення відповідачем протиправної бездіяльності Височанської селищної ради, яка полягає у не оформленні земельної ділянки місць поховань розташованої по вул Ощепкова між вул. Кооперативна та вул Підлісна та щодо не оформлення земельної ділянки місць поховань розташованої по вул Ощепкова між вул. Відпочинку та дорогою до бази ФК Металіст, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті судового рішення у цій справі, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2025 по справі № 520/18169/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)І.С. Чалий
Судді(підпис) (підпис) В.В. Катунов І.М. Ральченко