Справа № 160/24210/25
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2026-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.
22 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати: до страхового стажу період навчання з 01 вересня 1992 року по 23 червня 1993 року та період роботи з 05 травня 1995 року по 16 червня 1995 року; до пільгового стажу за Списком №2 періоди роботи з 22 березня 1996 року по 24 жовтня 2005 року, з 01 листопада 2005 року по 24 грудня 2005 року, 01 січня 2006 року по 26 серпня 2007 року, з 03 вересня 2007 року по 22 грудня 2008 року, з 30 грудня 2008 року по 26 жовтня 2009 року, 03 листопада 2009 року по 16 квітня 2010 року, з 27 квітня 2010 року по 20 липня 2011 року, з 31 липня 2011 року по 20 січня 2012 року, з 31 січня 2012 року по 14 січня 2013 року, з 25 січня 2013 року по 04 червня 2015 року, з 06 червня 2015 рок по 09 грудня 2015 року, з 12 грудня 2015 року по 21 серпня 2017 року, з 23 серпня 2017 року по 17 листопада 2020 року, з 19 листопада 2020 року по 17 лютого 2021 року, з 20 лютого 2021 року по 01 березня 2022 року, з 01 червня 2022 року по 07 червня 2022 року, з 11 липня 2022 року по 25 липня 2022 року, з 27 січня 2023 року по 07 лютого 2023 року, з 06 вересня 2023 року по 21 вересня 2023 року та призначити, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням змін, визначених рішенням Конституційного суду України в справі № 1-5/2018 (746/15) від 23 січня 2020 року з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку: а саме з 22 липня 2025 року.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідач відмовив у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з тим, що позивач не досягла необхідного пенсійного віку. Позивач не погоджується з відмовою у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки вважає, що має право на призначення пенсії на пільгових умовах, досягла встановленого пенсійного віку та має необхідний пільговий стаж роботи. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надало до суду копію пенсійної справи позивача.
Справа розглядається судом в порядку спрощеного провадження за приписами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 .
Позивач 30 липня 2025 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою при призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та усіма необхідними документами, які підтверджують роботу позивача на пільгових умовах за Списком №2.
Рішенням № 88 від 08 серпня 2025 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 у зв`язку з недосягненням пенсійного віку.

В обґрунтування відмови у призначенні пенсії, відповідач зазначив таке: «Відповідно до п.2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список № 2), особам, які працювали до введення в дію цього закону на роботах із особливо шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років, у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах…Загальний стаж за наданими документами складає 29 років 1 місяць 15 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: До загального страхового стажу не враховано періоди роботи по трудовій книжці НОМЕР_3 від 25.07,1993 - з 05.05.1995 по 16.06.1995, оскільки виправлення в даті наказу на прийняття на роботу; періоди навчання з 01.09.1992 по 23.06.1993, у зв`язку з розбіжністю в паспорті. Пільговий стаж не враховано відповідно довідки №55-849 від 30.05.2025, оскільки відсутні накази про атестацію робочих місць. В призначенні пенсії за віком згідно із п.2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відмовлено, за відсутності пенсійного віку.».

Не погоджуючись з відмовою відповідача у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Судом встановлено, що спір у справі виник у зв`язку з недосягненням позивачем, на думку відповідача, встановленого законодавством віку для призначення пенсії.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідачів, викладених в відзивах на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

Відповідно до ст. 46 Конституції України Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою пунктом 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в чинній редакції, згідно із висновками рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд робить висновок, що вони явно суперечать одна одній.

Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, а не Закону №1058-ІV.

Таким чином, суд робить висновок, що рішення про відмову пенсійного органу в призначенні позивачу , яка на момент звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, мала пільговий стаж за Списком №2 , з посиланням на недосягнення нею 55-річного пенсійного віку, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1058-ІV, є протиправним та підлягає скасуванню.

Так враховуючи викладене, суд робить висновок про те, що позивач набула право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20.

Відтак оскаржуване рішення №88 від 08 серпня 2025 року, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, підлягає скасуванню, як протиправне.

Стосовно не врахування періодів роботи по трудовій книжці НОМЕР_3 від 25.07,1993 - з 05.05.1995 по 16.06.1995, оскільки виправлення в даті наказу на прийняття на роботу; періоди навчання з 01.09.1992 по 23.06.1993, у зв`язку з розбіжністю в паспорті, суд встановив таке.

Згідно із дипломом НОМЕР_4 та виписки підсумкових оцінок до диплому позивач 01 вересня 1992 року вступила до середнього професійно-технічного училища №66 м. Кривого Рогу та 23 червня1993 року закінчила повний курс вище названого училища на базі середньої освіти за професією контролер-касир продовольчих товарів.

Рішенням кваліфікаційної комісії від 23 червня 1993 року позивачу було присвоєно кваліфікацію «контролер-касир продовольчих товарів» (копії Диплому НОМЕР_4 та Виписки підсумкових оцінок до диплому додаються).

Відповідно до Архівної довідки №86 від 29 липня 2025 року ОСОБА_2 документ про освіту: диплом кваліфікованого робітника НОМЕР_4 видано 23 червня 1993 року, реєстраційний номер 758.

Історія навчання: Професійно-технічне училище №66 (зараховано наказ №71-к від 01.09.1992, відраховано наказ №18 -к від 28.06.1993 у зв`язку з закінченням повного курсу навчання за професією: Контролер-касир продовольчих товарі) (копія архівної довідки додається). 19 липня 1995 року позивач змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » на підставі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , який був зареєстрований Райковицькою сільською Радою Хмельницького р-ну Хмельницької обл., 10 липня 1995 року, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено запис №35 (копія свідоцтва про шлюб додається).

Згідно із рішенням про відмову у призначення пенсії від 08 серпня 2025 року «…До загального страхового стажу не враховано періоди роботи по трудовій книжці НОМЕР_3 від 25.07.1993- періоди навчання з 01.09.1992 по 23.06.1993, у зв`язку з розбіжністю в паспорті…».

Порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).

Згідно із пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, неточності у заповненні трудової книжки не можуть бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

В даному випадку, встановлено, що вказані записи в трудовій книжці зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим нечіткість відбитку печатки підприємства не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні зазначеного періоду роботи до стажу.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.

З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01 вересня 1992 року по 23 червня 1993 року та період роботи з 05 травня 1995 року по 16 червня 1995 року.

Стосовно зарахування до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком №2 періоди роботи з 22 березня 1996 року по 24 жовтня 2005 року, з 01 листопада 2005 року по 24 грудня 2005 року, 01 січня 2006 року по 26 серпня 2007 року, з 03 вересня 2007 року по 22 грудня 2008 року, з 30 грудня 2008 року по 26 жовтня 2009 року, 03 листопада 2009 року по 16 квітня 2010 року, з 27 квітня 2010 року по 20 липня 2011 року, з 31 липня 2011 року по 20 січня 2012 року, з 31 січня 2012 року по 14 січня 2013 року, з 25 січня 2013 року по 04 червня 2015 року, з 06 червня 2015 рок по 09 грудня 2015 року, з 12 грудня 2015 року по 21 серпня 2017 року, з 23 серпня 2017 року по 17 листопада 2020 року, з 19 листопада 2020 року по 17 лютого 2021 року, з 20 лютого 2021 року по 01 березня 2022 року, з 01 червня 2022 року по 07 червня 2022 року, з 11 липня 2022 року по 25 липня 2022 року, з 27 січня 2023 року по 07 лютого 2023 року, з 06 вересня 2023 року по 21 вересня 2023 року, оскільки відсутні накази про атестацію робочих місць, суд зазначає таке.

Згідно із трудовою книжкою позивач з 30 жовтня 1995 року по 26 серпня 2024 року працювала газорізальником на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Відповідно до довідки про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 55-849 від 30 травня 2025 позивач у період з 22 березня 1996 року по 24 жовтня 2005 року, з 01 листопада 2005 року по 24 грудня 2005 року, 01 січня 2006 року по 26 серпня 2007 року, з 03 вересня 2007 року по 22 грудня 2008 року, з 30 грудня 2008 року по 26 жовтня 2009 року, 03 листопада 2009 року по 16 квітня 2010 року, з 27 квітня 2010 року по 20 липня 2011 року, з 31 липня 2011 року по 20 січня 2012 року, з 31 січня 2012 року по 14 січня 2013 року, з 25 січня 2013 року по 04 червня 2015 року, з 06 червня 2015 рок по 09 грудня 2015 року, з 12 грудня 2015 року по 21 серпня 2017 року, з 23 серпня 2017 року по 17 листопада 2020 року, з 19 листопада 2020 року по 17 лютого 2021 року, з 20 лютого 2021 року по 01 березня 2022 року, з 01 червня 2022 року по 07 червня 2022 року, з 11 липня 2022 року по 25 липня 2022 року, з 27 січня 2023 року по 07 лютого 2023 року, з 06 вересня 2023 року по 21 вересня 2023 року позивач виконувала роботи за Списком№ 2.

Вказана професія (посада) за результатами атестацій робочих місць, які проводились 09 грудня 1994 року наказ № 525, 20 березня 2000 року наказ № 417, 18 квітня 2005 року наказ № 300, 02 квітня 2010 року наказ № 349, 30 березня 2015 року наказ № 315, була атестована за Списком № 2, розділ ХХХІІІ, позиція 618, згідно зі Списками затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року №162, за Списком №2, розділ ХХХІІІ, позиція 33, згідно зі Списками затвердженими постановою КМУ від 16 січня 2003 року №36, за Списком № 2, розділ ХХХІІІ, згідно зі Списками затвердженими постановою КМУ від 24 червня 2016 року №461, що підтверджується Витягами з наказів про проведення атестацій, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку проведення атестації робочих місць за зами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1992 року № 442 (442-92-п), атестація робочих місць за умовами праці проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, вина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому. Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Частиною другою пункту 4 зазначеного Порядку № 442 встановлено, що відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

З аналізу чинного законодавств можна зробити висновок, що законодавцем покладено обов`язок проведення атестації робочих на керівників підприємств, а тому її не проведення не може позбавити громадян конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці 21.08.1992 року (п.3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, посад і показників при обчислені стажу роботи, що дає право на пенсію за віком пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики 18.11.2005 року № 383.

За змістом пунктів 1 та 2 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року № 442, що набрав чинності 21.08.1992 року, атестація робочих місць за умовами праці проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних них факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому. Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Пунктом 4 Порядку № 442 передбачено, що атестація робочих місць за умовами проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного року.

Згідно із підпунктами 4.1 - 4.3 Порядку № 383 при призначенні пенсії за віком на умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами з 21.08.1992 року відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджено за результатами атестації.

Результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умов і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація. Такий же порядок застосовується у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації із визначенням правонаступника.

У разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком № 442 та розробленими на виконання постанови № 442 Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 01. 09.1992 року № 41.

Згідно із зазначеними нормативними актами основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Відповідно до положень Порядку № 442 відомості про результати атестації робочих місць заносяться до картки умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Суд вважає, що подані позивачем документи належним чином підтверджують трудовий стаж позивача, необхідний для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за періоди роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з чим суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком № 2 ОСОБА_1 періоди роботи з 22 березня 1996 року по 24 жовтня 2005 року, з 01 листопада 2005 року по 24 грудня 2005 року, 01 січня 2006 року по 26 серпня 2007 року, з 03 вересня 2007 року по 22 грудня 2008 року, з 30 грудня 2008 року по 26 жовтня 2009 року, 03 листопада 2009 року по 16 квітня 2010 року, з 27 квітня 2010 року по 20 липня 2011 року, з 31 липня 2011 року по 20 січня 2012 року, з 31 січня 2012 року по 14 січня 2013 року, з 25 січня 2013 року по 04 червня 2015 року, з 06 червня 2015 рок по 09 грудня 2015 року, з 12 грудня 2015 року по 21 серпня 2017 року, з 23 серпня 2017 року по 17 листопада 2020 року, з 19 листопада 2020 року по 17 лютого 2021 року, з 20 лютого 2021 року по 01 березня 2022 року, з 01 червня 2022 року по 07 червня 2022 року, з 11 липня 2022 року по 25 липня 2022 року, з 27 січня 2023 року по 07 лютого 2023 року, з 06 вересня 2023 року по 21 вересня 2023 року.

Водночас суд звертає увагу, що позивач просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного суду України №1-5/2018 (745/15) від 23 січня 2020 року №1-р/2020..

Як встановлено під час розгляду адміністративної справи, позивач не має права на призначення пенсії у відповідності до п.1 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з недосягненням пенсійного віку.

Однак спірним у цій справі є правозастосування сприятливого для призначення позивачу пенсії. Таким Законом є Закон України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018 (764/15).

За нормами п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018 (764/15) позивач має право на призначення пенсії за Списком №2.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати належний орган призначення пенсії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.07.2025 року (з дати звернення) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року у справі № 1-5/2018 (746/15)..

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком задоволенню не підлягають, оскільки суд не може підміняти пенсійний орган, і на власний розсуд розраховувати пільговий чи страховий стаж. Задоволення зазначених вимог свідчитиме про втручання у дискреційні повноваження пенсійного органу, що є неприпустимим.

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межахзакону, можливість застосувати нормизаконута вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідалозакону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17 зазначено, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії на пільгових умовах, а не зобов`язання відповідача призначити пенсію, оскільки відповідачем ще не вирішено питання щодо зарахування стажу.

Таким чином, позовні вимоги в частині призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 не підлягають задоволенню.

Суд наголошує, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнане судом протиправним, і повинен вирішити заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій справі.

Висновки суду, викладені в мотивувальній частині його рішення є в однаковій мірі обов`язковими для врахування суб`єктом владних повноважень при здійсненні своїх повноважень на виконання рішення суду, як і висновки, визначені в резолютивній частині рішення. Суд зауважує, що при визначенні меж встановлених зобов`язань необхідно враховувати як резолютивну, так і мотивувальну частини судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд зробив висновок, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

На підставі ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 968,96 грн, що документально підтверджується квитанцією від 21.08.2025.

Оскільки задоволено основну позовну вимогу позивача, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1211,20 грн підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Керуючись ст. 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094,м.Дніпро вул. Набережна Перемоги буд. 26, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №88 від 08 серпня 2025 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01 вересня 1992 року по 23 червня 1993 року та період роботи з 05 травня 1995 року по 16 червня 1995 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком № 2 ОСОБА_1 періоди роботи з 22 березня 1996 року по 24 жовтня 2005 року, з 01 листопада 2005 року по 24 грудня 2005 року, 01 січня 2006 року по 26 серпня 2007 року, з 03 вересня 2007 року по 22 грудня 2008 року, з 30 грудня 2008 року по 26 жовтня 2009 року, 03 листопада 2009 року по 16 квітня 2010 року, з 27 квітня 2010 року по 20 липня 2011 року, з 31 липня 2011 року по 20 січня 2012 року, з 31 січня 2012 року по 14 січня 2013 року, з 25 січня 2013 року по 04 червня 2015 року, з 06 червня 2015 рок по 09 грудня 2015 року, з 12 грудня 2015 року по 21 серпня 2017 року, з 23 серпня 2017 року по 17 листопада 2020 року, з 19 листопада 2020 року по 17 лютого 2021 року, з 20 лютого 2021 року по 01 березня 2022 року, з 01 червня 2022 року по 07 червня 2022 року, з 11 липня 2022 року по 25 липня 2022 року, з 27 січня 2023 року по 07 лютого 2023 року, з 06 вересня 2023 року по 21 вересня 2023 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.07.2025 року (з дати звернення) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року у справі № 1-5/2018 (746/15) та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової позиції суду, викладеної у цьому рішенні та зарахованих періодів роботи ОСОБА_1 цим судовим рішенням.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094,м.Дніпро вул. Набережна Перемоги буд. 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у сумі 968,96 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук