Справа № 360/1388/25
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2026-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

15 січня 2026 рокум. ДніпроСправа № 360/1388/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі -позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі -відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), з такими позовними вимогами:

-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як матері, що має двоє неповнолітніх дітей за 2018-2019 роки та за період проходження військової служби за 2020-2025 роки при звільненні з військової служби виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України щодо нарахування ОСОБА_1 , грошової компенсації невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як матері, що має двоє неповнолітніх дітей за 2018 - 2019 роки та за період проходження військової служби за 2020 - 2025 роки при звільненні з військової служби виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704, та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену суму грошової компенсації невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як матері, що має двоє неповнолітніх дітей за 2018-2019 роки, а також невиплачену суму ' дітей за 2020-2025 роки при звільненні з військової служби з урахуванням додатків 1, 14 постанови КМУ від 30.08.2017 року № 704, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку доходів з фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року № 44.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що проходила військову службу за контрактом, в тому числі в особливий період під час дії воєнного стану, з 18.12.2017 у військовій частині НОМЕР_2 , останнім місцем проходження військової служби був ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), що підтверджується витягом з послужного списку, записами у військовому квитку, витягом з наказу відповідача про виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення від 10 квітня 2025 року № 367-ОС. Перед виключенням зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у рапорті про звільнення з військової служби позивачем в рапорті від 20.03.2025 №09.1/20518/25-Вн було висловлено клопотання, здійснити індексацію грошового забезпечення з моменту призову на військову службу до моменту звільнення, але дане прохання залишено без уваги. Відповідачем було зараховано на банківський рахунок позивача кошти: 11.04.2025 в розмірі 160381,11 грн та 29.04.2025 в розмірі 72349,78 грн без описання складових виплати при звільнені.

Позивач через свого представника звернулась до відповідача із запитом про надання копій особистих карток грошового забезпечення та архівних відомостей за період проходження військової служби та за останнім місцем у відповідача.

16.05.2025 також отримано відповіді на запит з ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_3 ) та ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_4 ). 17.05.2025 відповідачем надано відповідь про нараховане грошове забезпечення за період служби у відповідача з доданими особистими картками грошового забезпечення та архівними відомостями.

Оскільки відповіді про проходження позивача служби за 2017 рік від військової частин НОМЕР_2 не отримано, та зважаючи на те, що у відповідача військової частини НОМЕР_1 не має відомостей про отримане грошове забезпечення під час проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_4 (військовій частині НОМЕР_5 ) за 2018-2019 роки, як слідує з відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ), яка є правонаступником НОМЕР_6 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_5 ) від 17.05.2025 № 09/11062-25-Вих, було подано запит до Центрального архіву Державної прикордонної служби від 16 червня 2025 року про надання особистих карток грошового забезпечення за час проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_8 (в/ч НОМЕР_2 ) за 2017-2018 роки та у ІНФОРМАЦІЯ_4 (військовій частині НОМЕР_5 ) за 2018-2019 роки.

Позивач вважає, що протягом періоду проходження служби вона набула право на отримання додаткової оплачуваної відпустки як матір, що має двох дітей віком до 15 років, тривалістю 10 календарних днів на рік.

Як стверджує позивач, таку відпустку вона не використала, а при звільненні зі служби відповідач не виплатив їй грошову компенсацію за невикористану відпустку.

Позивач вважає, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, і додаткових відпусток, зокрема, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. З настанням особливого періоду, з моменту оголошення мобіліцізації, припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткової соціальної відпустки. Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, право на яку вона здобула за період проходження військової служби. Невиплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку при звільненні є протиправною бездіяльністю відповідача, якою порушено соціальні гарантії працівникам, встановлені державою.

Крім того, зазначено, що компенсація мала бути виплачена за 2018-2019 роки, а за 2020-2022 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виплаченого шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01.01.2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 постанови Кабінету Міністрів України " Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року № 704.

З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 14.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 15.09.2025 вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 14.11.2025 продовжено підготовче провадження.

Ухвалою суду від 12.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити повністю. В обґрунтування цієї позиції вказав, що рапортом від 20.03.2025 №09.1/20518/25-Вн позивач звернулась до начальника загону з клопотання щодо звільнення з військової служби за підставою визначеною підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років. До рапорту долучені підтверджуючі документи. У згаданому вище рапорті, позивач просила виплатити компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Згідно наказу начальника загону від 10.04.2025 №367-ОС «Про особовий склад» виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та у зв`язку із звільненням за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 10.04.2025.

Одночасно, наказом начальника загону від 10.04.2025 №367-ОС «Про особовий склад» визначено виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2018-2025 роки.

Додаткова відпустка учаснику бойових дій передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, а додаткова відпустка працівникам, які мають двох та більше дітей передбачена статтею 19 Закону № 504/96-ВР. Обидві ці відпустки є додатковими відпустками.

Позивач, як учасник бойових дій, якій нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, претендує на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як особа яка має двох та більше дітей.

Тобто фактично період 2018-2025 років охоплює період нарахованої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 2018-2025 роки.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, за різними законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. На підтвердження цього свідчить відпрацювання позивачем рапорту від 20.03.2025 №09.1/20518/25-Вн, в якому позивач зазначила, яку саме компенсацію на вибір бажає отримати.

Відповідно, нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, передбаченої статтею 19 Закону № 504/96-ВР, і навпаки.

З урахуванням виплаченої позивачу компенсації за невикористані відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XI на особисте прохання військовослужбовця, згідно наказу начальника загону від 10.04.2025 №367- ОС «Про особовий склад», відсутні підстави для нарахування та виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбаченої статтею 19 Закону № 504/96-ВР.

Позивачем надано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що наведені відповідачем аргументи не містять обґрунтувань заперечень щодо змісту і вимог позов і не спростовують позиції позивача.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 проходила дійсну військову службу згідно довідки про проходження служби від 09.07.2025 №08/3723 з 16.02.2018 по10.03.2020 у військовій частині НОМЕР_5 , з 11.03.2020 по 11.08.2020, з 17.01.2022 по 28.03.2023, з 24.07.2023 по 10.04.2025 у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач є матір`ю двох дітей, що не досягли 15-років, - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що свідчать копії свідоцтв про народження.

Відповідно до витягу з наказу начальника загону від 10.04.2025 №367-ОС «Про особовий склад» ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та у зв`язку із звільненням за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 10.04.2025. Також цим наказом визначено виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2018-2025 роки.

З матеріалів справи вбачається, що рапортом від 20.03.2025 №09.1/20518/25-Вн позивач звернулась до начальника загону з клопотання щодо звільнення з військової служби за підставою визначеною підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років. До рапорту долучені підтверджуючі документи. У згаданому вище рапорті, позивач просила виплатити компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

При цьому, компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як матері, що має двох дітей віком до 15 років, тривалістю 10 календарних днів на рік, за період 2018-2025 роки відповідачем при звільненні позивача не нараховано та не виплачено.

Вказаний фак відповідачем не заперечувався.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки, позивач звернулася з цим позовом до суду.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 19 Конституції України імперативно визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту встановлює Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).

Предметом спору у цій справі є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період з 2018 року по 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Статтею 4 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно зі статтею 19 названого Закону одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до частини сьомої статті 20 Закону №504/96-ВР додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

За приписами статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналіз наведених правових норм дає суду підстави дійти висновку, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, тому окрім основної щорічної відпустки, вона на підставі статті 19 Закону №504/96-ВР має право на додаткову відпустку як матір двох дітей віком до 15 років (тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів).

Відповідно до абзацу другого пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами 1, 6 та 12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року №1932-XII «Про оборону України».

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Воднораз Законом №2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, право на яку позивач набула за період проходження військової служби. При цьому у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 19 Закону №504/96-ВР.

Вказана позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.

Окрім того, відповідно до пункту 6 глави 8 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за №854/32306) у рік звільнення зі служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зазначеним у пунктах 4, 5 цієї глави, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.

Грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки провадиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день виключення зі списків особового складу органу. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

З огляду на викладене позивач, яка не використовувала додаткову відпустку як жінка, що має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям інших видів відпусток, до яких належить і вказана, припинено), то при звільненні вона має право на компенсацію невикористаної за час військової служби такої відпустки.

Разом з тим, суд звертає увагу, що жінка має право на додаткову відпустку на дітей за умови, якщо вона: працевлаштована (на день початку відпустки має стаж роботи в рахунок року, за який просить надати їй відпустку, тривалістю хоча б один день); має двох і більше дітей віком до 15 років та/або дитину з інвалідністю, дитину, взяту під опіку віком до 18 років, якщо вона не набула прав повнолітнього раніше.

Позивач з військової служби звільнена з 10.04.2025. Крім того, у рапорті від 20.03.2025 №09.1/20518/25-Вн позивач просила відповідача виплатити грошову компенсацію за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, починаючи з 2018 по 2025 роки.

З огляду на встановлені у справі обставини позивач має право на компенсацію такої відпустки, що не була нею використана, за 2018 - 2018 роки.

На підставі аналізу положень чинного законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, з урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною першою статті 19 Закону №504/96-ВР, за 2018 - 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні такої відпустки за 2018- 2021 роки.

При цьому доводи відповідача про те, що позивач не зверталася до відповідача із проханням надання соціальної відпустки як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, не впливає на правильне вирішення справи по суті позовних вимог, оскільки чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення працівника, яке не залежить від бажання позивача скористатися і отримати таку соціальну відпустку.

Крім того, доводи відповідача стосовно того, що нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, передбаченої статтею 19 Закону № 504/96-ВР, і навпаки, судом визнаються незмістовними, оскільки законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, про відпустки, про правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, підзаконні нормативно-правові акти передбачають об`єктивне право на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Позивач має статус учасника бойових дій та є матір`ю двох неповнолітніх дітей, отже в наявності юридичний склад двох видів правовідносин, за якими виникає об`єктивне право на грошову компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки окрім учасника бойових дій також за неотриману соціальну додаткову відпустку як матері що має двох неповнолітніх дітей.

Право на відпустку або компенсацію за всі дні невикористаної відпустки виникає за двома різними юридичними фактами, з якими закон повязує відповідні правовідносини, що містяться в різних нормативно-правових акатах. Право на відпустку як учаснику бойових дій передбачене в Законі України № 3551-XII, а право на відпустку матері, яка має двох неповнолітніх дітей передбачено в Законі України 504/96-ВР.

При цьому, законодавством не визначено порядку вибору між реалізацією права на один з видів компенсації за один з видів невикористаних днів додаткової відпустки, також чинне законодавство не містить норм права які б забороняли отримувати грошову компенсацію за невикористанні дні різних видів додаткових відпусток.

Такаж позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України та зобов`язання нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як матері, що має двоє неповнолітніх дітей за спірний період, що визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку доходів з фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року № 44, суд зазначає, що право позивача на перерахунок та виплату відповідної компенсації, виникне у майбутньому, а саме в день здійснення компенсації за невикористану щорічної додаткову оплачувану відпустку, як матері, що має двоє неповнолітніх дітей, за спірний період, відтак позовні вимоги в цій частині є передчасними і задоволенню не підлягають.

Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог зі словесним коригуванням обраного способу захисту порушених прав позивача.

Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач від сплати судового збору звільнений.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною першою статті 19 Закону України «Про відпустки», за 2018-2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною першою статті 19 Закону України «Про відпустки», за 2018-2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.О. Кисельова