Справа № 300/5035/25
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2026-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2026 р. справа № 300/5035/25

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Панікара І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Шургот Оксана Василівна, діючи в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач), звернулася до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (далі відповідач-1), Департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради (далі відповідач-2), за змістом якого просить суд:

- визнати протиправними дії Департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради від 08.05.2025 про відмову у наданні ОСОБА_1 вихідних даних - містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва: для реконструкції магазину з приміщенням громадського приміщення на АДРЕСА_1 (кадастрові номери земельних ділянок: :01:002:1411, :01:002:1410);

- визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо неприйняття рішення стосовно надання ОСОБА_1 вихідних даних - містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва: для реконструкції магазину з приміщенням громадського приміщення на АДРЕСА_1 (кадастрові номери земельних ділянок: :01:002:1411, :01:002:1410);

- зобов`язати Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради прийняти рішення про надання ОСОБА_1 - містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва: для реконструкції магазину з приміщенням громадського приміщення на АДРЕСА_1 (кадастрові номери земельних ділянок: :01:002:1411, :01:002:1410).

Позовні вимоги мотивовані тим, що Департаментом містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради 26.03.2025 відмовлено позивачу у видачі містобудівних умов та обмежень внаслідок неподання визначених частиною третьою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень, а саме: не було надано документи в електронному варіанті на електронному носії. 09.04.2025 позивач повторно звернувся до відповідача-2 з проханням видачі містобудівних умов та обмежень, однак, останнім відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень у зв`язку із невідповідністю намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, відповідно до частини 4 статті 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Вказує, що відмова відповідачів у наданні містобудівних умов та обмежень здійснена без посилання на прийняття відповідного рішення Виконавчого комітету, таке рішення відсутнє на офіційному веб-сайті Івано-Франківської міської ради та її виконавчого комітету, водночас, копія рішення не надана у відповідь на адвокатський запит, внаслідок чого, на думку позивача, таке рішення виконавчим комітетом взагалі не приймалось.

По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.07.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (а.с.78).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.07.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.83).

Відповідач-1 скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 13.08.2025, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечила. Вказала, що 09.04.2025 позивачем подано заяву на видачу містобудівних умов та обмежень, а саме на реконструкцію магазину з приміщеннями громадського призначення на власній земельній ділянці кадастровий номер :01:002:1410 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Департаментом містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради прийнято рішення про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень відповідно до частини 4 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме, внаслідок невідповідності намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Зокрема, зазначено про те, що норми частини 3 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та частини 5 статті 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» врегульовують, що надання вихідних даних містобудівних умов та обмежень є повноваженнями органів містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні, а не виконавчих комітетів міських рад. Звернуто увагу, що відповідачем-2 уже приймалося рішення від 21.02.2025 № 194 про відмову ОСОБА_1 у наданні вихідних даних містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва для реконструкції магазину з приміщеннями громадського приміщеннями на вул. Надвірнянській у с. Черніїв, яке не оскаржувалося позивачем та виключає протиправну бездіяльність виконавчого комітету. На підставі наведеного вище, відповідач-1 вважає позовні вимоги безпідставними, внаслідок чого, просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с.87-91).

Відповідач-2 скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 15.08.2025, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Вказав, що позивач неодноразово подавав заяви на видачу містобудівних умов і обмежень для проєктування об`єкта будівництва «Реконструкція магазину з приміщенням громадського приміщення на вул. Надвірнянській у с. Черніїв, кадастрові номери земельних ділянок: :01:002:1411, :01:002:1410», щодо яких відповідачами відмовлено у наданні містобудівних умов і обмежень. Зокрема, рішеннями виконавчого комітету міської ради від 21.02.2025 №194, від 08.11.2024 № 1321 відмовлено позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень. Відповідачем-2 надіслано позивачу через Єдину державну електронну систему у сфері будівництва рішення від 23.04.2024, від 23.10.2024, від 17.12.2024, від 26.03.2025, від 08.05.2025, про відмову у видачі містобудівних умов і обмежень. Вказані рішення про відмову у видачі містобудівних умов і обмежень прийняті на підставі частини 4 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме, невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні - генеральному плану села Черніїв, та неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень. Щодо оскаржуваної відмови відповідачем-2 зауважено, що відповідно до генерального плану села Черніїв функціональне призначення земельних ділянок за кадастровими номерами :01:002:1411, :01:002:1410 території громадських закладів, вказані земельні ділянки перебувають у зоні затоплення 1% забезпеченості і у межах червоних ліній, що підтверджується фрагментом схеми генерального плану села Черніїв. Відповідно до довідки з містобудівного кадастру, вказані земельні ділянки розташовані в межах затоплення 1% забезпеченості, що унеможливлює будівництво капітальних споруд на ній, до моменту спорудження дамби відповідно до пункту 10 розділу ІІІ пояснювальної записки до генерального плану с. Черніїв з метою захисту населення від підтоплення, вздовж річки Бистриці Надвірнянська, містобудівною документацією передбачено будівництво гідротехнічних споруд (дамби). Внаслідок чого, наміри забудови позивачем земельної ділянки в межах червоних ліній не відповідають генеральному плану села Черніїв. На підставі наведеного вище, відповідач-1 вважає позовні вимоги безпідставними, внаслідок чого, просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с.98-102).

15.08.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, у якій зазначив про те, що земельна ділянка, на якій був збудований заклад торгівлі, поділена на дві земельні ділянки площею 0,0540 га та 0,0671 га. Утворена в результаті поділу земельна ділянка площею 0,0671 га з кадастровим номером :016002:1354 була ще раз поділена на дві ділянки з кадастровими номерами :01:002:1411 і 625887801:01:002:1410 з площами 0,0328 га та 0,0343 га. Так, позивач маючи намір здійснити реконструкцію звернувся до відповідача з заявою про надання містобудівних умов та обмежень. Заява і копії необхідних документів визначених частиною третьою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» подані позивачем у паперовій та електронній формах, тобто підтверджено право власності на дві ділянки, подано документи з проектом реконструкції будівлі, яка перебуває в його власності, а у самій заяві зазначено коротко зазначаються необхідні відомості. Відтак, на думку сторони позивача, підстави для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень є необґрунтованими, оскільки позивачем вчинено всі необхідні дії та подано належний і повний пакет документів, достатній для прийняття відповідного рішення. Звернуто увагу суду, що саме Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради є уповноваженим органом містобудування та архітектури з питань видачі містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва та надання будівельного паспорта забудови земельної ділянки, внаслідок чого, зобов`язаний надавати рішення з питань видачі містобудівних умов та обмежень, однак, таке рішення не було прийняте, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача (а.с.98-102).

20.08.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2, у якій зазначив про те, що цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, відображається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. Отже, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, а саме відомості щодо цільового призначення земельної ділянки відображаються у державному земельному кадастрі. Зазначено, що за змістом витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки кадастровий номер :01:002:1410; :01:002:1411 цільове призначення земельних ділянок - 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а.с.178-182).

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги, встановив наступне.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 упродовж 2024 2025 років неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування та органів містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради із заявами про надання вихідних даних - містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва, а саме реконструкції магазину з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_1 , щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :01:002:1410 та :01:002:1411.

Так, Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради приймалися рішення про відмову у наданні вихідних даних, зокрема: рішенням від 08.11.2024 № 1321 ОСОБА_1 відмовлено у наданні містобудівних умов та обмежень для реконструкції магазину щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:1410, рішенням від 21.02.2025 № 194 відмовлено у наданні вихідних даних щодо реконструкції зазначеного об`єкта стосовно земельних ділянок з кадастровими номерами :01:002:1410 та :01:002:1411(а.с.23-24, 29, 122, 123).

Крім того, Департаментом містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради також неодноразово приймалися рішення про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок, зокрема, рішеннями: від 23.04.2024 №А543602214, від 23.10.2024 № А458832054, від 17.12.2024 №А368393041 та від 26.03.2025 № А251960581 відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень з підстав, визначених частиною четвертою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у зв`язку з неподанням визначених законом документів, а також з урахуванням положень містобудівної документації на місцевому рівні (а.с.25, 124-125, 128-129, 130-131).

09.04.2025 ОСОБА_1 повторно звернувся до Департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради з заявою на видачу містобудівних умов та обмежень щодо реконструкції магазину з приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1 (а.с.21-22, 138-176), долучивши:

- копії документів, що посвідчують особу заявника;

- копію витягу з Державного реєстру речових прав про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:1410;

- копію витягу з Державного реєстру речових прав про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:1411;

- копі витягу з Державного реєстру речових прав про право власності на магазин з приміщеннями громадського призначення, що розміщений в будинку за № 3а на вулиці Надвірнянській-ГРП село Черніїв, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область;

- викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000;

- містобудівного розрахунку, розробленого директором ТОВ «Прикарпатбудпроект» Фодчуком І.Я. та кваліфікованим архітектором Кузишин А.Я.;

- електронний варіант документів (формат PDF).

Департаментом містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради рішенням від 08.05.2025 за № А679175309 відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки відповідно до частини 4 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», внаслідок невідповідності намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні (а.с.26).

Вважаючи дії відповідача-2, такими, щодо відмови позивачу у видачі містобудівних умов та обмежень, протиправними, останній звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів (далі Закон № 3038-VI).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 3038-VI містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій;

Водночас, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI визначено, що детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 1 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

За приписами пункту 7 частини першої статті 2 Закону № 3038-VI планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3038-VII управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування.

Водночас, частиною другою статті 6 Закону № 3038-VII передбачено, що до уповноважених органів містобудування та архітектури належать органи, визначені у статті 13 Закону України «Про архітектурну діяльність».

Закон України від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність» (далі Закон № 687-XIV) визначає правові та організаційні засади здійснення архітектурної діяльності і спрямований на формування сприятливого життєвого середовища, досягнення естетичної виразності, економічної доцільності і надійності будинків, споруд та їх комплексів.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 687-XIV до уповноважених органів містобудування та архітектури належать виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.

Згідно із частиною 5 статті 13 Закону № 687-XIV органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Своєю чергою, Закон України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно із частинами 1, 2 статті 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами міських рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

За приписами підпункту 9 пункту «а» частини 1 статті 31 Закону № 280/97-ВР та підпункту 1 пункту «б» частини 2 цієї статті до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок та делеговані повноваження щодо надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно із пунктом 7 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, в розумінні вимог наведених норм, відповідачі є суб`єктами владних повноважень до компетенції яких відноситься надання містобудівних умов та обмежень, які є предметом спору у цій справі.

Водночас, Закон України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» (далі Закон № 2780-XII) визначає правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні і спрямований на формування повноцінного життєвого середовища, забезпечення при цьому охорони навколишнього природного оточення, раціонального природокористування та збереження культурної спадщини.

Згідно із статтею 1 Закону № 2780-XII містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

За приписами статті 5 Закону № 2780-XII до основних вимог містобудівної діяльності, зокрема, відноситься розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Згідно із частиною першою статті 16 Закону № 3038-VI планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

За приписами частини першої статті 25 Закону № 3038-VI режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у комплексних планах, генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій.

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 24 Закону № 3038-VI забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

За приписами статті 26 Закону № 3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Положеннями статті 29 Закону № 3038-VI визначено, що основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Відповідно до частини третьої статті 29 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.

Інформацію про речове право на земельну ділянку, право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, відомості з Державного земельного кадастру уповноважені органи містобудування та архітектури отримують відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України «Про адміністративні послуги».

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

За такого правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки.

Містобудівні умови та обмеження є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва, дотримання яких є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудівної діяльності.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 445/765/16-а, від 27 лютого 2019 року у справі № 809/721/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 260/1499/18, від 20 лютого 2020 року у справі № 813/52/13-а.

Відповідно до частини 4 статті 29 Закону № 3038-VI підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Рішення про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстави відмови приймається, за умови забезпечення права особи на участь в адміністративному провадженні, передбаченого Законом України "Про адміністративну процедуру", у строк, що не перевищує строк, встановлений для їх надання.

Частиною 6 статті 29 Закону № 3038-VI визначено, що надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.

Отже, містобудівні умови та обмеження видаються на підставі містобудівної документації (в даному випадку місцевого рівня) при зверненні зацікавленої особи до уповноваженого органу з поданням визначеної документації.

Зміст наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що містобудівні умови та обмеження видаються на підставі містобудівної документації при зверненні зацікавленої особи до уповноваженого органу з поданням визначеної документації. При цьому, однією із підстав для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні, тобто така невідповідність встановлюється на стадії надання містобудівних умов та обмежень або у подальшому під час здійснення державно-будівельного або судового контролю. Невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва об`єкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.

Судом встановлено, що на виконання вищенаведених вимог Закону № 3038-VI, 09.04.2025 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради з заявою на видачу містобудівних умов та обмежень щодо реконструкції магазину з приміщеннями громадського призначення по вул. Надвірнянській в с. Чергієві за кадастровим номером :01:002:1410 (а.с.21-22, 138-176).

Суд враховує, що до заяви позивачем було додано: копію договору оренди земельної ділянки; копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.05.2020; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 31.03.2023; викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.копії документів, що посвідчують особу заявника; копію витягу з Державного реєстру речових прав про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:1410; копію витягу з Державного реєстру речових прав про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:1411; копія витягу з Державного реєстру речових прав про право власності на магазин з приміщеннями громадського призначення, що розміщений в будинку за № 3а на вулиці Надвірнянській-ГРП село Черніїв, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область; викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; містобудівний розрахунок, розроблений директором ТОВ «Прикарпатбудпроект» Фодчук І.Я. та кваліфікованим архітектором Кузишин А.Я.; електронний варіант документів (формат PDF).

Однак, Департаментом містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради прийнято рішення від 08.05.2025 за № А679175309, яким відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки відповідно до частини 4 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме: невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні (а.с.26).

Однією із заявлених позовних вимог є визнання протиправними дії Департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради від 08.05.2025 про відмову у наданні ОСОБА_1 вихідних даних - містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва: для реконструкції магазину з приміщенням громадського приміщення на вул. Надвірнянській у с. Черніїв (кадастрові номери земельних ділянок: :01:002:1411, :01:002:1410).

У цьому аспекті суд зазначає, що відповідно до статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» уповноважений орган містобудування та архітектури за результатами розгляду поданої заяви та доданих до неї документів наділений дискреційними повноваженнями щодо прийняття одного з двох можливих рішень, а саме: надання містобудівних умов та обмежень або відмови у їх наданні у випадках, прямо визначених законом.

Таким чином, сам по собі факт прийняття рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень не може розцінюватися як протиправні дії суб`єкта владних повноважень, оскільки законодавством прямо передбачено можливість ухвалення такого рішення за наявності визначених законом підстав.

У даному випадку Департамент містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради реалізував надані йому повноваження шляхом прийняття індивідуального адміністративного акта, рішення про відмову, що свідчить про вчинення ним належних управлінських дій.

Суд зазначає, що саме по собі прийняття рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень не може розцінюватися як протиправна дія суб`єкта владних повноважень, оскільки можливість ухвалення такого рішення прямо передбачена чинним законодавством. Наявність чи відсутність підстав для відмови може бути предметом судової перевірки лише в межах оскарження правомірності відповідного індивідуального адміністративного акта, а не шляхом визнання протиправними дій відповідача як таких.

За таких обставин заявлена позовна вимога в частині визнання протиправними саме дій відповідача є необґрунтованою, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин. Оскарженню у цьому випадку може підлягати правомірність рішення про відмову як індивідуального адміністративного акта, а не сам факт вчинення відповідачем дій, що прямо передбачені і дозволені законом.

Щодо позовної вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо неприйняття рішення стосовно надання ОСОБА_1 вихідних даних - містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва: для реконструкції магазину з приміщенням громадського приміщення на АДРЕСА_1 (кадастрові номери земельних ділянок: :01:002:1411, :01:002:1410), суд вказує на таке.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи законні інтереси, та просити про їх захист, зокрема шляхом визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії. Із системного аналізу цієї норми вбачається, що визнання бездіяльності протиправною можливе лише за наявності сукупності умов, а саме: ухилення суб`єкта владних повноважень від вчинення дій, які він зобов`язаний був учинити відповідно до закону, за наявності правових підстав і реальної можливості для їх вчинення.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 17.04.2019 у справі №342/158/17 та у постанові від 21.12.2018 у справі № 3813/4640/17, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень полягає у неприйнятті рішення або нездійсненні юридично значимих та обов`язкових дій, які віднесені до його компетенції, були об`єктивно необхідними та реально можливими, але фактично не вчинені. При цьому для визнання бездіяльності протиправною недостатньо самого лише факту незадоволення особи результатом розгляду її звернення; необхідно встановити відсутність будь-якого рішення або ухилення від його прийняття.

З наведених матеріалів справи встановлено, що питання можливості надання ОСОБА_1 вихідних даних - містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово розглядалося як Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, так і Департаментом містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради. За результатами кожного з таких розглядів у 2024 2025 роках уповноваженими органами приймалися індивідуальні адміністративні акти про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень щодо відповідних земельних ділянок із зазначенням конкретних правових підстав.

При цьому, підставами для відмов неодноразово зазначалися як неподання заявником визначених законом документів, передбачених частиною третьою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», так і невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, зокрема генеральному плану села Черніїв. У рішеннях уповноважених органів також послідовно зазначалося, що спірні земельні ділянки розташовані в межах другого поясу зони санітарної охорони водопроводу, у червоних лініях магістральної вулиці, в межах зони можливого підтоплення та до реалізації передбачених містобудівною документацією гідротехнічних споруд (дамби), що унеможливлює розміщення на них капітальних об`єктів забудови.

Таким чином, сукупність наведених рішень свідчить про те, що уповноважені органи неодноразово надавали правову та містобудівну оцінку заявленим позивачем намірам забудови, реалізовуючи надані їм законом дискреційні повноваження, та дійшли сталого висновку про відсутність правових підстав для надання містобудівних умов та обмежень. Вказані рішення залишилися чинними, оскільки в установленому законом порядку позивачем не оскаржувалися.

За таких обставин відсутні підстави для висновку про протиправну бездіяльність органів місцевого самоврядування чи органів містобудування та архітектури, оскільки у спірних правовідносинах мало місце не ухилення від прийняття рішення, а неодноразове прийняття рішень про відмову, передбачених законом. Повторне звернення позивача з ідентичними вимогами без оскарження чинних рішень про відмову не створює для відповідачів обов`язку приймати нове позитивне рішення з того ж питання та не може бути підставою для судового втручання у реалізацію їх дискреційних повноважень.

Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради вже приймалося рішення від 21.02.2025 № 194 про відмову ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень, яке не було оскаржене позивачем у встановленому законом порядку та є чинним. Наявність такого рішення додатково свідчить про відсутність ухилення виконавчого комітету від розгляду питання та виключає можливість визнання його бездіяльності протиправною.

За наведених обставин суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах відсутні правові та фактичні підстави для визнання протиправною бездіяльності Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, оскільки рішення щодо заяви позивача було прийняте уповноваженим органом, а в подальшому у виконавчого комітету не виникало обов`язку щодо надання містобудівних умов та обмежень, відтак заявлена позовна вимога не відповідає критеріям, визначеним статтею 5 КАС України, та обраному способу судового захисту.

Щодо позивної вимоги в частині зобов`язання Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради прийняти рішення про надання ОСОБА_1 - містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва: для реконструкції магазину з приміщенням громадського приміщення на вул. Надвірнянській у с. Черніїв (кадастрові номери земельних ділянок: :01:002:1411, :01:002:1410), суд зазначає наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Верховний Суд у постанові від 9 травня 2024 року у справі № 580/3690/23, аналізуючи вищенаведені положення КАС України зазначив, що за приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.

Суд також вказує, що поняття дискреційних повноважень наведене у пункті 7 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» 17 лютого 2022 року №2073-IX (далі - Закон № 2073-IX), згідно з яким дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Окрім того, згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі №569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справі № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а, від 12 квітня 2018 року справі № 826/8803/15, від 21 червня 2018 року у справі № 274/1717/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 820/5134/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 826/521/16, від 30 березня 2021 року у справі № 400/1825/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 27 вересня 2021 року у справі № 380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі № 380/13558/21.

Також, суд враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Як уже зазначалося судом, питання щодо можливості надання містобудівних умов та обмежень для зазначеного об`єкта будівництва неодноразово було предметом розгляду уповноважених органів. Прийняті з цього приводу рішення у встановленому законом порядку позивачем не оскаржувалися та є чинними.

За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачами було здійснено належну правову оцінку заявленим намірам забудови та реалізовано надані законом дискреційні повноваження шляхом прийняття відповідних рішень про відмову. Відсутність оскарження цих рішень з боку позивача виключає можливість повторного судового втручання шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти позитивне рішення з того ж питання без попереднього оскарження рішень про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень.

Таким чином, заявлена позовна вимога фактично спрямована на примушення органу місцевого самоврядування до прийняття рішення певного змісту всупереч реалізованим дискреційним повноваженням та чинним індивідуальним актам про відмову, що виходить за межі повноважень адміністративного суду, у зв`язку з цим підстав для задоволення позовної вимоги в цій частині суд не вбачає.

Водночас, суд також критично оцінює посилання відповідача на повторність подання заяв, оскільки законодавством не встановлено обмежень щодо кількості звернень за містобудівними умовами та обмеженнями.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів у повному об`ємі правомірність своїх дій.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, внаслідок чого, в задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на висновок суду про відмову у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, суд не вбачає.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ).

Відповідач:

Департамент містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради (, вул. Незалежності, 9, м. Івано-Франківськ, 76018).

Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради (, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя /підпис/ Панікар І.В.