Справа № 240/12088/25
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2026-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13 січня 2026 року

справа № 240/12088/25

адміністративне провадження № К/990/52763/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Ханової Р. Ф.,

суддів - Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області

на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 01 травня 2025 року (суддя - Шимонович Р. М.)

та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року (судді: Гонтарук В. М., Біла Л. М., Моніч Б. С.)

у справі №240/12088/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Житомирській області

про визнання протиправними, скасування вимоги та податкового повідомлення - рішення,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач у справі, заявник) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 24 лютого 2021 року №Ф-234143-51 У на суму 21072,33 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Житомирській області від 20 листопада 2023 року №10 про застосування до ОСОБА_1 штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальну суму 38711,65 грн, в т.ч. 32852,93 грн штрафної санкції та 5858,72 грн пені;

- визнати протиправним та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 12 лютого 2024 року №Ф-0999-0630 У на суму 38711,65 грн;

- зобов`язати ГУ ДПС у Житомирській області повернути ОСОБА_1 надміру сплачений ним єдиний внесок за період з серпня 2017 року по квітень 2019 року та з вересня 2019 року по вересень 2021 року в сумі 21072,33 грн.

Також позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні НОМЕР_1, відкритому Житомирським відділом державної виконавчої служби у Житомирському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) по примусовому виконанню вимоги №Ф-0990-0630У від 12 лютого 2024 року, винесеної уповноваженою особою ГУ ДПС у Житомирській області С. Арбузовою, про вимогу сплатити заборгованість з ЄСВ в сумі 38711,65 грн.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 01 травня 2025 року, залишеною без змін постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі №240/12088/25, задоволено заяву позивача, вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні НОМЕР_1, відкритому Житомирським відділом державної виконавчої служби у Житомирському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) по примусовому виконанню вимоги №Ф-0990-0630У від 12 лютого 2024 року, винесеної уповноваженою особою ГУ ДПС у Житомирській області С. Арбузовою, про вимогу сплатити заборгованість з ЄСВ в сумі 38711,65 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за оскаржуваною вимогою про сплату ЄСВ може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист прав позивача та виконання можливого судового рішення на його користь, з огляду на активні примусові дії у виконавчому провадженні, які вже призвели до фактичного стягнення коштів. Застосований захід забезпечення позову визнано співмірним заявленим вимогам, безпосередньо пов`язаним із предметом спору та таким, що не зумовлює вирішення справи по суті; доводи податкового органу апеляційний суд визнав необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

16 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Житомирській області на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 01 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі №240/12088/25.

Після того, як відповідач усунув недоліки касаційної скарги, Верховний Суд ухвалою від 30 грудня 2025 року відкрив провадження у справі №240/12088/25 та витребував справу з суду першої та/або апеляційної інстанції.

13 січня 2026 року справа надійшла на адресу Верховного Суду.

У касаційній скарзі контролюючий орган зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми процесуального права, зокрема статті 150, 151 КАС України, безпідставно дійшовши висновку про наявність підстав для забезпечення позову. На думку скаржника, позивач не довів існування реальної та очевидної небезпеки істотного ускладнення або унеможливлення виконання можливого судового рішення чи ефективного захисту його прав без вжиття заходів забезпечення позову, а суди не навели належних мотивів щодо таких обставин.

Податковий орган стверджує, що оскаржувана ухвала фактично підміняє собою вирішення спору по суті, оскільки вимоги заяви про забезпечення позову є тотожними позовним вимогам, що суперечить правовій природі інституту забезпечення позову та усталеній практиці Верховного Суду. Скаржник також наголошує, що забезпечення позову є винятковим заходом, можливим лише за наявності очевидних ознак протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, які у цій справі судами не встановлені.

Крім того, у касаційній скарзі зазначено, що можливі негативні майнові наслідки для позивача самі по собі не є підставою для застосування заходів забезпечення позову, а відновлення порушених прав, у разі їх встановлення, має здійснюватися за результатами розгляду справи по суті. У зв`язку з цим скаржник просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відзив позивача на касаційну скаргу податкового органу суду не надано, що не перешкоджає касаційному розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях норм процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Частинами першою та другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо : 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Повертаючись до оцінки доводів касаційної скарги податкового органу, колегія суддів Верховного Суду враховує установлені судами попередніх інстанцій обставини, а саме, що на момент звернення із заявою про забезпечення позову стосовно позивача було відкрито виконавче провадження, у межах якого вживалися активні заходи примусового виконання, зокрема звернення стягнення на доходи, арешт коштів та фактичне стягнення частини грошових сум. За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність реальної загрози істотного ускладнення ефективного захисту прав позивача у разі невжиття заходів забезпечення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що зупинення стягнення фактично підміняє собою вирішення спору по суті, Верховний Суд вважає необґрунтованими. Вжитий судами захід забезпечення позову має тимчасовий характер, не вирішує питання правомірності оскаржуваних вимог та не позбавляє відповідача можливості реалізувати свої повноваження у разі відмови в задоволенні позову за результатами розгляду справи по суті.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд не перевіряє правомірність оскаржуваного рішення по суті, а лише оцінює наявність ризиків для ефективного судового захисту.

Також безпідставними є твердження скаржника про недотримання судами принципу співмірності, оскільки зупинення стягнення безпосередньо пов`язане з предметом спору, спрямоване на збереження існуючого становища сторін до ухвалення рішення у справі та не створює незворотних наслідків для відповідача.

Сам по собі факт відкриття виконавчого провадження та вчинення активних виконавчих дій у межах спору щодо правомірності відповідного виконавчого документа є достатньою обставиною для висновку про наявність ризиків, передбачених частиною другою статті 150 КАС України.

Касаційна скарга не містить інших відомостей про обставини, які б свідчили про порушення судами норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм процесуального права, колегії суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для їх скасування, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що оскарження ухвали суду про забезпечення позову в апеляційному чи касаційному порядку саме по собі не зупиняє розгляд справи по суті та не звільняє суд першої інстанції від обов`язку своєчасного та ефективного здійснення правосуддя. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і спрямовані виключно на збереження існуючого становища сторін до вирішення спору по суті, а тому не можуть тривалий час підміняти собою судовий розгляд. Наявність заходів забезпечення позову не усуває необхідності активного та безперешкодного руху справи до її остаточного вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 3, 345, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 01 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі №240/12088/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Р. Ф. Ханова

Л. І. Бившева

В. В. Хохуляк