Справа № 600/2414/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2026-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

14 січня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/2414/25-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши в порядку письмового провадження клопотання представника військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не застосуванні з 01.08.2022 року при обчисленні ОСОБА_1 розміру посадового окладу та інших видів грошового забезпечення, розмір яких визначається із застосуванням розміру посадового окладу, розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01.08.2022 по 26.02.2024 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званнями шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, з урахуванням виплачених сум;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01.08.2022 по 26.02.2024 основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704, з урахуванням виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.08.2022 по 26.02.2024 включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078;

- зобов`язати військову частину військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення у сумі 4463,15 грн щомісячно за період з 01.08.2022 по 26.02.2024 включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

Ухвалою суду задоволено заяву позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду; визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та поновлено його; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано у відповідача докази.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому, серед іншого, він просить суд залишити позов у даній справі без розгляду.

Вказане суд розцінює як клопотання про залишення позову без розгляду та зазначає таке.

Так, в обґрунтування заявленого клопотання вказано про пропуск позивачем строку, встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України, який становить три місяці з дня, коли позивач дізнався про порушення своїх прав. При цьому представник відповідача звернув увагу на те, що позивач був звільнений та виключений з усіх видів грошового забезпечення 26 лютого 2024 року, подавши того ж дня керівництву військової частини НОМЕР_1 рапорт про відсутність скарг та претензій щодо остаточного фінансового розрахунку. Крім цього впродовж проходження військової служби позивач володів інформацією щодо підстав та розмірів нарахованого грошового забезпечення. Наведені обставини, на думку представника відповідача, свідчать про те, що позивач був своєчасно повідомлений про суми виплат, які належали йому при звільненні, однак до суду з цим позовом звернувся лише через рік після звільнення з військової служби.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання, перевіривши матеріали справи, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Строки звернення до адміністративного суду передбачені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, відповідно до частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами частини третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду для захисту прав, свобод та інтересів особи.

Як свідчать обставини даної справи, спір у ній виник у зв`язку з тим, що за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 з 01 серпня 2022 року 26 лютого 2024 року розмір його грошового забезпечення визначався з посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року. Проте позивач вказує, що з 29 січня 2020 року дня набрання чинності судовим рішенням у справі №826/6453/18 виникли підстави для розрахунку грошового забезпечення позивача з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб». Відповідно, позивач вважає, що він має право на отримання грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою №704 у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», шляхом множенням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний рік, в даному випадку встановлений на 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року та 01 січня 2024 року. Також позивач вказав, що з березня 2018 року йому мала нараховуватись та виплачуватись індексація-різниця з урахуванням положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2023 року №1078. Проте така у період проходження служби з 01 березня 2018 року по дату звільнення зі служби протиправно не нараховувалась та не виплачувалась.

Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно оцінювати як вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати у тому сенсі, яким їх наповнив Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013.

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 233 Кодексу законів про працю України, яка містить спеціальні для даних спірних правовідносин норми, які встановлюють строк звернення до суду за захистом порушеного в матеріальному аспекті права на оплату праці.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Відтак, до 19 липня 2022 року Кодексу законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Натомість починаючи з 19 липня 2022 року для звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення недоплачених сум заробітної плати передбачено тримісячний строк (частина перша статті 233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19 липня 2022 року, тобто з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Водночас суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року (справа №460/21394/23) відступив від висновків, викладених у раніше ухвалених постановах, та висловив нову правову позицію щодо застосування статті 233 Кодексу законів про працю України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати (в частині періоду до 19 липня 2022 року), а саме: якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

При цьому у цій же постанові Верховний Суд наголосив, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року) слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Отже, саме дата вручення позивачу зазначеного документа і є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду. При цьому визначення моменту вручення грошового атестата (іншого письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні) як початку перебігу строку у цій справі відповідає вимогам частини другої статті 233 КЗпП України та не суперечить принципу юридичної визначеності (пункти 77-79 постанови).

Однак на противагу наведеному відповідач, обґрунтовуючи заявлене клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, не довів належним чином факту настання події, з якою пов`язується початок перебігу строку звернення позивача до суду з цим позовом, яким є доведення до відома позивача достовірної інформації про нараховані та виплачені суми, належні йому при звільненні (таким може бути докази вручення грошового атестата чи іншого документу (повідомлення, розрахунку тощо) із детальним зазначенням суми, нарахованої та виплаченої позивачу при звільненні).

Посилання відповідача на те, що позивачем було подано рапорт від 26 лютого 2024 року про відсутність скарг та претензій щодо остаточного фінансового розрахунку, що свідчить про обізнаність щодо видів та сум грошового забезпечення за час проходження військової служби, суд оцінює критично, адже зазначений рапорт не замінює безпосередньо грошового атестату (іншого розрахункового документу) із детальним зазначенням суми, нарахованої та виплаченої позивачу при звільненні, який мав бути вручений ОСОБА_1 при звільненні з військової служби, та належне ознайомлення з яким і слугувало би початком відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом.

Факт виплати військовослужбовцю грошового забезпечення безпосередньо на його рахунок не свідчить про відсутність у військової частини (іншого військового формування) обов`язку надати військовослужбовцю розрахунковий чи інший письмовий документ, у якому детально зазначено суми, які нараховувались та виплачувались йому під час проходження військової служби в особовому складі військової частини, а також при звільненні зі служби.

Крім цього відповідач, стверджуючи про те, що при звільненні з військової служби ОСОБА_1 було видано на руки, зокрема, відповідний наказ (витяг з нього) та грошовий атестат, і при цьому підпис про їх отримання при звільненні зі служби не вимагається, не навів жодних норм законодавства, якими дійсно передбачено можливість видати грошовий атестат звільненому військовослужбовцю без засвідчення факту його отримання відповідним підписом особи, яка звільняється з військової служби.

Як було встановлено судом при вирішенні питання про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом і про що зазначено в ухвалі, якою відкрито провадження у даній справі, позивач при звільненні зі служби не отримував письмового повідомлення про розміри та складові грошового забезпечення, натомість фактично про порядок розрахунку сум грошового забезпечення за час проходження військової служби позивач дізнався лише у травні 2025 року, отримавши лист військової частини НОМЕР_1 від 03 травня 2025 року №1504/14/4586. Наведені обставини, на переконання суду, позбавили позивача можливості достовірно знати про наявність чи відсутність порушеного права.

З огляду на викладене, враховуючи, що безпосередньо після звільнення зі служби з позивач не отримував саме письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (належних доказів відносно цього відповідачем не надано), суд вважає помилковими доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 122, 240, 241, 248, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання представника військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лелюк