Справа № 160/19320/25
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

13 січня 2026 рокуСправа № 160/19320/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бухтіярової М.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні питання про залишення позову без розгляду в адміністративній справі №160/19320/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:

-визнати протиправними бездіяльність Головного управління МВС України Дніпропетровській області щодо відмови мені у зарахуванні часу проходження служби на пільгових умовах;

-зобов`язати Головне управління МВС України в Дніпропетровській області час проходження служби з 18.08.1997 року по 25.12.2020 року зарахувати на пільгових умовах.

Ухвалою суду від 09.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/19320/25, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали.

Цією ж ухвалою витребувано у відповідача усі документи, які готувались Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області для призначення пенсії ОСОБА_1 .

Відповідачем щодо виконання ухвали суду про витребування доказів у заяві від 15.07.2025 зазначено, що документи, які готувалися ГУМВС для призначення пенсії позивачу передані до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області актом приймання-передачі діючих пенсійних справ №7 від 19.02.2007 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 № 1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функції з призначення і виплати пенсії деяким категоріям громадян».

Ухвалою суду від 21.07.2025 витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області усі документи, які надані Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області для призначення пенсії ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ); копію пенсійної справи ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ).

Відповідачем у відзиві зазначено про не погодження з позовними вимогами. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що наказом УМВС України в Дніпропетровській області від 28.12.2000 № 63 о/с ОСОБА_1 звільнений з ОВС України з 25.12.2000. З цього часу позивачу призначена пенсія за вислугу років (з 25.12.2000). Таким чином, позивач дізнався (повинен був дізнатися) про те, що ГУМВС здійснила обчислення його вислуги років без врахування служби на пільгових умовах відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 з моменту звільнення (з грудня 2000). Водночас, за перерахунком вислуги років позивач звернувся лише 10.04.2025. За викладених обставин просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідачем подано клопотання про залишення позову без розгляду.

В обґрунтування клопотання відповідачем зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду із цим позовом. ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 20.07.1984 по 25.12.2000. Наказом УМВС України в Дніпропетровській області від 28.12.2000 № 63 о/с ОСОБА_1 звільнений з 25.12.2000 за пунктом 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114. Стаж служби в органах внутрішніх справ склав 20 років 05 місяців 13 днів. Таким чином, ОСОБА_1 дізнався (повинен був дізнатися) про те, що ГУМВС здійснило обчислення його вислуги років, на його думку протиправно, без врахування служби на пільгових умовах відповідно до Постанови № 393, а також без врахування постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.2004 № 1525 «Про доповнення підпункту «в» пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393» з моменту звільнення (25.12.2000). При цьому позивачем не було наведено об`єктивних підстав, які б унеможливлювали звернення ним до суду в межах строку, встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачем у відповіді на відзив своєї позиції щодо клопотання відповідача про залишення без розгляду не зазначив.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок про відсутність порушень строку звернення до суду є передчасним.

Ухвалою суду від 01.12.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху після відкриття провадження у справі та встановлено позивачеві строк для усунення недоліків позову шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із цим позовом та доказів на підтвердження поважності причин його пропуску.

Позивачем на виконання ухвали суду подана заява про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

В обґрунтування заяви позивач зазначив, що у 2005 році набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України № 1525, якою передбачено право на перерахунок стажу на пільгових умовах. Про вказану постанову він дізнався випадково і одразу звернувся із заявою до Головного Управлення МВС України в Дніпропетровській області, на яку отримав відповідь і одразу звернувся до суду, тому шестимісячний строк звернення не порушив. Закон не зобов`язує відслідковувати постанови Кабінету Міністрів, а його стаж повинен бути перерахований автоматично, або відповідальні посадови особи повинні повідомляти працівників, яких ті постанови стосуються. З огляду на викладене, просить поновити процесуальний строк.

Розглянувши заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовом, суд доходить висновку про наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Відповідно до статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно з частинами першою-другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом частини шостої статті 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини другої якої, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина третя статті 123 КАС України).

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У разі неподання особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналогічна позиція застосована Верховним Судом, зокрема, у постановах від 6 лютого 2018 року у справі № 607/6231/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 438/769/13-а (2а/438/29/13), від 24 квітня 2018 року у справі № 357/18214/14, від 26 червня 2018 року у справі № 663/1012/16-а, від 10 липня 2018 року у справі № 820/4856/17, від 28 серпня 2018 року у справі № 826/11545/17, від 9 листопада 2018 року у справі № 334/3536/17(2-а/334/402/17), від 27 листопада 2018 року у справі № 537/2348/16-а, від 27 листопада 2018 року у справі № 305/2056/15-а, від 20 грудня 2018 року у справі № 756/513/17, від 20 грудня 2018 року у справі № 712/7831/16-а, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17(2-а/201/304/2017), від 7 лютого 2019 року у справі № 802/497/16-а, від 14 травня 2019 року у справі № 826/26174/15, від 21 грудня 2019 року у справі №826/12776/15 та від 5 травня 2022 року у справі № 240/10663/20.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Водночас, поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав (постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 21.10.2025 у справі № 460/10097/24).

Заявнику недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (постанова Верховного Суду від 17.07.2018 у справі №521/21851/16-а). При цьому, у визначенні моменту виникнення права на позов має значення, коли особа дізналася про факт порушення свого права, інтересу або коли саме вона повинна була дізнатись про це, і обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений саме на позивача.

Предметом розгляду у даній справі є правомірність проведеного відповідачем розрахунку вислуги років позивача.

Як слідує із позовних вимог, позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у не зарахуванні часу проходження служби з 18.08.1997 по 25.12.2000 на пільгових умовах.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що йому призначено пенсію з 2000 року, однак Головним управлінням МВС України Дніпропетровській області при підготовці документів на призначення пенсії невірно обчислено вислугу років.

Позивач вказує, що при обчисленні вислуги років на пільгових умовах відповідач повинен враховуватися час проходження служби на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції з 18.08.1997 по 25.12.2000, що не було здійснено відповідачем, чим допущено протиправну бездіяльність.

З матеріалів справи вбачається, що наказом УМВС України в Дніпропетровській області від 28.12.2000 № 63 о/с ОСОБА_1 звільнено з ОВС України з 25.12.2000 (за власним бажанням) та йому призначено пенсію як пенсіонеру МВС за вислугу 20 років з 28.12.2000.

Суд зазначає, що при звільненні зі служби особі видається копія наказу про звільнення, послужний список, грошовий атестат, в яких зазначаються відомості, зокрема, щодо вислуги років станом на день звільнення зі служби.

Попри те, що обрахунок вислуги років служби здійснювався ще в грудні 2000 року та врахований при призначенні пенсії за вислугу років з 28.12.2000, що додатково вказує на обізнаність позивача з діями відповідача щодо обчисленої вислуги років з грудня 2000 року, із заявою про перерахунок вислуги років із зарахуванням періоду проходження служби з 18.08.1997 по 25.12.2000 на пільгових умовах позивач звернувся до Головного управління МВС в Дніпропетровській області лише 10.04.2025.

Водночас, отримання позивачем листа відповідача від 01.05.2025 №65/В-171/Лк на його заяву від 10.04.2025 не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав.

Таким чином, до суду із цим позовом позивач звернувся із значним пропуском строку, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.

На виконання вимог ухвали суду від 01.12.2025 позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення, однак в якій не вказано жодних обставин, які об`єктивно унеможливлювали реалізацію позивачем його права щодо своєчасного звернення до суду із цим позовом, а також не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, оскільки фактично викладено обставини, яким судом вже надано правову оцінку.

Щодо доводів позивача про те, що строк звернення до суду не пропущений, оскільки з отриманням листа відповідача у травні 2025 року він у межах встановленого строку звернувся із позовом, суд повторно зазначає, що отримання листа відповідача від 01.05.2025 не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти через тривалий проміжок часу після моменту, коли він повинен був дізнатися про ймовірне порушення свого права.

При визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися про дійсний стан свого права (інтересу) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2024 у справі №520/31098/23.

Доводи позивача про те, що йому не було відомо про постанову Кабінету Міністрів України № 1525 від 17.11.2004, а відтак і про право на пільговий обрахунок вислугу років, не приймаються судом.

У постанові від 14.11.2024 у справі №990/236/24 Великою Палатою Верховного Суду висновано, що порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності є високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин.

Та обставина, що постанова Кабінету Міністрів України № 1525 від 17.11.2004 була офіційно оприлюднена шляхом публікації в офіційних друкованих виданнях, а також розміщення на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України, передбачає достатній ступінь ймовірності, що особа, якої вона [постанова] стосується, може бути ознайомлена з її змістом з дати опублікування, за винятком випадків, коли особа наводить інші доводи. У разі якщо особа посилається на обставини, які виключають для неї можливість бути обізнаною про постанову з цієї дати [дати опублікування в офіційному друкованому виданні], вона повинна довести ці обставини, а суд, у свою чергу, на підставі оцінки доказів, які є у справі, прийняти рішення щодо достатності підстав для визнання причин пропуску строку звернення з позовом поважними.

Однак, позивачем жодних таких обставин не наведено, окрім твердження про необізнаність, що само по собі не є достатньою підставою для визнання причин пропуску строку звернення з цим позовом поважними.

Суд зазначає, що законодавство є загальновідомим, ніхто не обмежений у праві бути обізнаним щодо своїх прав та обов`язків.

У пункті 6.39 постанови від 14.11.2024 у справі №990/236/24 Великою Палатою Верховного Суду наголошено, що підставою для поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду можуть бути визнані лише обставини, які становили об`єктивну непереборну перешкоду для звернення до суду.

Натомість позивач ані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, ані у позовній заяві таких обставин не вказав та не довів належними і допустимими засобами доказування, що мали місце непереборні обставини, перешкоди чи труднощі, що унеможливили своєчасне звернення позивача до суду із цим позовом, і що причини, що зумовили несвоєчасне звернення до суду виникли протягом строку, який пропущено.

З огляду на викладене, заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Суд звертає увагу, що законодавче обмеження строку, протягом якого особа може звернутися до суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Необхідно зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки неодноразово були висловлені Верховним Судом, зокрема в постановах від 30.01.2025 у справі №300/546/23, від 22.01.2025 у справі № 200/2711/24, від 30.05.2025 у справі № 580/8300/24, від 15.07.2025 по справі № 520/11316/23 тощо.

Крім того, слід зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

При вирішенні питання щодо дотримання строків звернення до суду, суд також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «МіраґальЕсколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

За змістом пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин 3 та 4 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи те, що позивачем хоч і подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, однак не наведено поважних причин пропуску звернення до суду та не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що мали місце непереборні обставин, перешкоди чи труднощі, що унеможливили своєчасне звернення до суду із цим позовом, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 123, 240, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова