Справа № 990/584/25
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2026-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

Іменем України

12 січня 2026 року

м. Київ

справа №990/584/25

адміністративне провадження № П/990/584/25

Верховний Суд у складі колегії суддів касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Ханової Р. Ф.,

суддів: Бившевої Л.І., Гончарової І. А., Олендера І. Я., Хохуляка В.В.,

за участі:

секретаря судового засідання Пугач Д. С.,

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Нарольської Т.С. в порядку самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

15 грудня 2025 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач у справі) до Вищої ради правосуддя (далі також - відповідач, ВРП), у якій позивач просить Суд:

- визнати незаконною бездіяльність посадових осіб Вищої ради правосуддя щодо ненадання ОСОБА_1 висновку дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя Гури О.П. під час ознайомлення з матеріалами дисциплінарної справи 04 грудня 2025 року;

- зобов`язати Вищу раду правосуддя вчинити дії та надати ОСОБА_1 копію висновку дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя Гури О.П. у дисциплінарній справі за його скаргою стосовно судді Шевченківського районного суду міста Полтави Гольник Л.В. (вх. №С-2430/0/7-25), який був підготовлений та включений до порядку денного засідання Першої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя 03 листопада та 01 грудня 2025 року, за винятком інформації, що охороняється законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя.

Адміністративні справи, зазначені у пунктах 1-3 частини першої цієї статті, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

17 грудня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито провадження у цій справі, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами, колегією суддів у складі п`яти суддів.

Окрім іншого цією ухвалою Суд витребував у ОСОБА_1 пояснення стосовно того, чи звертався він до Вищої ради правосуддя в період до 05 грудня 2025 року з клопотанням про надання копії висновку дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя Гури О.П. у дисциплінарній справі за скаргою ОСОБА_1 стосовно судді Шевченківського районного суду міста Полтави Гольник Л.В. (вх. №С-2430/0/7-25), який був підготовлений та включений до порядку денного засідання Першої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя 03 листопада та 01 грудня 2025 року.

Встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, звернувши увагу на необхідність зазначити у відзиві на адміністративний позов причини неознайомлення ОСОБА_1 з висновком дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя Гури О.П. у дисциплінарній справі за його скаргою стосовно судді Шевченківського районного суду міста Полтави Гольник Л.В. (вх. №С-2430/0/7-25) 04 грудня 2025 року, під час ознайомлення ОСОБА_1 з матеріалами дисциплінарної справи.

22 грудня 2025 року Верховний Суд ухвалою постановив здійснювати розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

22 грудня 2025 року до Суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_1 , в яких позивач підтримав свої позовні вимоги.

31 грудня 2025 року на адресу Верховного Суду від Вищої ради правосуддя надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

02 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Вищої ради правосуддя з дисциплінарною скаргою щодо судді Гольник Л.В. , зареєстрованою за вх. №С-2430/0/7-25 від 07 травня 2025 року

Попередня перевірка цієї дисциплінарної скарги здійснюється дисциплінарним інспектором Вищої ради правосуддя Гурою О.П. , який підготував висновок про відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Гольник Л.В .

Розгляд зазначеного висновку було включено до проєкту порядку денного засідання Першої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя (далі - Дисциплінарна палата) на 03 листопада 2025 року, проте в цей день Дисциплінарна палата вирішила не включати до порядку денного питання про відкриття дисциплінарної справи за скаргою позивача.

19 листопада 2025 року ОСОБА_1 подав заяву про ознайомлення з матеріалами попередньої перевірки та висновком дисциплінарного інспектора, у якій просив надати можливість ознайомитися з висновком дисциплінарного інспектора Гури О.П. та усіма матеріалами дисциплінарної справи, які безпосередньо пов`язані зі скаргою (заява зареєстрована у Вищій раді правосуддя 24 листопада 2025 року за №С-2430/8/4-25).

01 грудня 2025 року відбулося засідання Дисциплінарної палати, на якому остання ухвалила рішення про те, що «не підтримано висновок дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя - доповідача Гури О.П. про відкриття дисциплінарної справи за скаргою ОСОБА_1 стосовно судді Шевченківського районного суду міста Полтави Гольник Лариси Владленівни . Висновок разом з матеріалами повернуто дисциплінарному інспектору для підготовки іншого висновку».

04 грудня 2025 року ОСОБА_1 реалізував своє право на ознайомлення з матеріалами дисциплінарної справи у приміщенні Секретаріату Вищої ради правосуддя, проте висновок дисциплінарного інспектора Гури О.П. йому надано не було.

05 грудня 2025 року позивач звернувся до Вищої ради правосуддя зі скаргою про визнання дій неправомірними щодо ненадання висновку дисциплінарного інспектора, яка зареєстрована у Вищій раді правосуддя 08 грудня 2025 року за №С-2430/10/7-25.

Листом від 12 грудня 2025 року за №24726/0/9-25 Вища рада правосуддя поінформувала ОСОБА_1 про те, що відповідно до пункту 27.4 Регламенту Вищої ради правосуддя (зі змінами) документи, що створюються у Раді до розгляду та ухвалення рішень - зокрема висновки членів Ради, дисциплінарних інспекторів, проєкти рішень та інші матеріали - не надаються для ознайомлення до дня ухвалення відповідного рішення. Винятком є лише проєкт висновку, передбачений частиною першою статті 48 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Обґрунтовуючи позов, позивач звертає увагу на те, що ненадання висновку дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя під час ознайомлення з матеріалами справи є бездіяльністю, що порушує процесуальні права позивача як скаржника та суперечить принципам змагальності, відкритості та прозорості дисциплінарного провадження.

Покликаючись на частину восьму статті 49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», позивач ОСОБА_1 зазначив, що учасники дисциплінарної справи, до яких належить скаржник, мають право ознайомлюватися з матеріалами справи. Для ознайомлення можуть надаватися матеріали, які безпосередньо пов`язані зі скаргою, із дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних щодо знеособлення персональних даних.

Також покликався на правові висновки, сформовані Верховним Судом у справі № 9901/589/19, відповідно до яких, зважаючи на рівність сторін дисциплінарного провадження та здійснення такого провадження на засадах змагальності, особа, яка подає дисциплінарну скаргу (скаржник), має право на ознайомлення з матеріалами дисциплінарного провадження. Відсутність нормативно закріпленого права на ознайомлення з матеріалами дисциплінарного провадження на стадії попереднього вивчення та перевірки дисциплінарної скарги (коли дисциплінарна справа ще не відкрита) не є підставою для заборони на реалізацію такого права. Віднесення частини матеріалів дисциплінарного провадження до інформації з обмеженим доступом (службової інформації) не може бути підставою для ненадання можливості ознайомитися з іншими матеріалами, доступ до яких не обмежено відповідно до закону. Відмова у наданні інформації на підставі віднесення її до службової є неправомірною, якщо ВРП не обґрунтувала наявність підстав обмеження у доступі шляхом застосування трискладового тесту (пункти 1 -3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»). Відсутність висновку щодо наявності хоча б однієї з трьох складових тесту означає, що відмова у доступі є необґрунтованою. Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Позивач наголосив на тому, що висновок дисциплінарного інспектора є ключовим процесуальним документом, який безпосередньо пов`язаний зі скаргою. Цей висновок визначає подальший хід дисциплінарного провадження, містить оцінку матеріалів попередньої перевірки, обґрунтування пропозицій щодо відкриття або відмови у відкритті дисциплінарної справи. Без ознайомлення з висновком скаржник позбавлений можливості належним чином підготуватися до участі у засіданні Дисциплінарної палати, сформувати свою позицію, подати додаткові докази та пояснення.

Ненадання позивачу висновку дисциплінарного інспектора є порушенням: (1) права на ознайомлення з матеріалами дисциплінарної справи, передбаченого статтею 46, частиною 8 статті 49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»; (2) принципу змагальності дисциплінарного провадження, встановленого статтею 49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», оскільки позивач позбавлений змоги належним чином сформувати свою позицію та відповісти на аргументи, викладені в висновку дисциплінарного інспектора ; (3) права на участь у розгляді справи, передбаченого частиною шостою статті 49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», оскільки ефективна участь у засіданні неможлива без знання змісту висновку дисциплінарного інспектора ; (4) права на доступ до публічної інформації, передбаченого статтею 34 Конституції України та Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Позивач наголошує на тому, що у справі № 9901/589/19 Велика Палата Верховного Суду встановила, що суд повинен перевіряти законність бездіяльності Вищої ради правосуддя щодо ненадання доступу до матеріалів дисциплінарного провадження та зобов`язувати відповідача забезпечити можливість ознайомитися з такими матеріалами.

При цьому ОСОБА_1 вважає важливим те, що відповідач не надав жодного обґрунтування причин ненадання висновку дисциплінарного інспектора. Посадові особи Секретаріату Вищої ради правосуддя не покликалися на віднесення висновку до службової інформації, не застосовували трискладовий тест, передбачений частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не вказували на наявність у висновку інформації, що охороняється законом. Висновок просто не був наданий без будь-яких пояснень, що є очевидним порушенням процедури.

Узагальнюючи, позивач зазначає, що ненадання висновку дисциплінарного інспектора під час ознайомлення з матеріалами справи 04 грудня 2025 року, навіть після того як Дисциплінарна палата вирішила його не підтримувати і не відкривати справу 01 грудня 2025 року, є незаконною бездіяльністю, яка суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у справі № 9901/589/19.

Принцип правової визначеності та законних очікувань вимагає, щоб Вища рада правосуддя діяла послідовно та передбачувано у застосуванні правових норм, є одним з елементів верховенства права, згідно з яким обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дають змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної та передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Ненадання висновку дисциплінарного інспектора суперечить принципам відкритості, прозорості та справедливості дисциплінарного провадження, які є фундаментальними для забезпечення довіри до системи дисциплінарної відповідальності суддів та судової влади в цілому.

У своїх додаткових поясненнях ОСОБА_1 додатково вказав на те, що фактично відповідач обґрунтовує свою відмову у наданні висновку дисциплінарного інспектора, покликаючись на пункт 27.4 Регламенту Вищої ради правосуддя, відповідно до якого висновки дисциплінарного інспектора, що передують розгляду та ухваленню рішень не надаються до ознайомлення до дня ухвалення відповідного рішення, за винятком висновку визначеного частиною першою статті 48 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Позивач вважає позицію відповідача неправомірною з тих підстав, що 01 грудня 2025 року, тобто за три дні до ознайомлення позивача з матеріалами справи, Дисциплінарна палата ухвалила рішення, яким не підтримала висновок дисциплінарного інспектора про відкриття дисциплінарної справи та повернула висновок разом з матеріалами дисциплінарному інспектору для підготовки іншого висновку.

Таким чином, станом на 04 грудня 2025 року (день ознайомлення позивача з матеріалами дисциплінарної справи) висновок дисциплінарного інспектора Гури О.П. вже не був документом, що «передує розгляду та ухваленню рішень. Навпаки - щодо цього висновку вже було ухвалено рішення Дисциплінарної палати від 01 грудня 2025 року.

Отже, на думку ОСОБА_1 , обмеження, передбачене пунктом 27.4 Регламенту Вищої ради правосуддя, що матеріали дисциплінарної справи «не надаються для ознайомлення до дня ухвалення відповідного рішення», на момент ознайомлення 04 грудня 2025 року вже не діяло, оскільки рішення щодо цього конкретного висновку було ухвалено 01 грудня 2025 року.

У відзиві на адміністративний позов Вища рада правосуддя, проаналізувавши статті 46 та 48 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», вказала на те, що на стадії відкриття дисциплінарної справи Дисциплінарна палата може ухвалити одне з двох рішень: про відкриття дисциплінарної справи або про відмову у її відкритті.

Як убачається із розділу «Оперативні результати розгляду питань порядку денного» Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, дисциплінарна палата не ухвалила жодного з цих рішень. Натомість висновок дисциплінарного інспектора - доповідача Гури О.П. - не підтримано та повернуто для підготовки іншого висновку.

З огляду на те, що висновок дисциплінарного інспектора Гури О.П. у межах поданої ОСОБА_1 дисциплінарної скарги не було підтримано Дисциплінарною палатою та повернуто для підготовки іншого висновку, відповідач вважає зазначений висновок таким, стосовно якого не було ухвалено відповідне рішення, а відтак таким, який не може бути наданий до ознайомлення.

Відповідач наголошує на тому, що позивачу повідомлено, що у разі підтримання Дисциплінарною палатою висновку дисциплінарного інспектора Гури О.П. , він матиме можливість ознайомитися з цим висновком. Інформація про результати розгляду висновку дисциплінарного інспектора буде розміщена на офіційному вебсайті Вищої ради правосуддя у розділі «Діяльність» у рубриках «Реєстри» - «Оперативні результати розгляду питань порядку денного ДП, ВРП», «Акти ВРП».

З огляду на вищенаведене Вища рада правосуддя вбачає, що її дії є правомірними та такими, що повністю відповідають вимогам законодавства України і Регламенту Вищої ради правосуддя.

Вища рада правосуддя наголошує, що ненадання ОСОБА_1 висновку дисциплінарного інспектора для ознайомлення не є бездіяльністю у контексті адміністративного судочинства.

Відповідач вказує на те, що частина перша статті 48 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та пункт 27.4 Регламенту Вищої ради правосуддя прямо передбачають, що матеріали, які передують розгляду дисциплінарної справи та ухваленню рішення, надаються скаржнику виключно після їх розгляду Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя.

За таких обставин ненадання зазначеного висновку до моменту його розгляду дисциплінарною палатою є реалізацією визначеної законом процедури, не порушує процесуальних прав скаржника та не може розцінюватися як протиправна поведінка суб`єкта владних повноважень.

З огляду на наведене, відповідач вважає, що у справі відсутні правові та фактичні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Також підлягає урахуванню позиція ЄСПЛ у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

У пунктах 30-32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» ЄСПЛ повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру.

На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може покликатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржитися на те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії»).

ЄСПЛ зауважував, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займає право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»).

У пункті 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, зокрема, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».

У тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16).

Відсутність спору, у свою чергу, унеможливлює звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що у процесі розв`язання питання щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі через те, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Суд правомірно не роз`яснив, до якого суду слід звертатися з таким позовом (див. mutadis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 05 лютого 2019 року у справі № 9901/638/18 та від 27 лютого 2019 року у справі № 9901/798/18).

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначені у статті 266 КАС. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Відповідно до частини четвертої статті 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду справи може: 1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині; 2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Кабінет Міністрів України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України вчинити певні дії; 3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини першої статті 131 Конституції України встановлено, що в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, зокрема, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.

Повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, законами України «Про Вищу раду правосуддя» та «Про судоустрій і статус суддів».

За правилами частини першої статті 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Громадяни реалізовують зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх керівників або представників. Вимоги до форми і змісту дисциплінарної скарги встановлені частиною другою цієї ж статті.

ОСОБА_1 реалізував таке право шляхом звернення до Вищої ради правосуддя зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді Октябрського районного суду міста Полтави (як зазначено у дисциплінарній скарзі) Гольник Л.В. , в якій просив притягти цю суддю до дисциплінарної відповідальності.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач стверджує, що його права та інтереси порушені через неналежне здійснення посадовими особами Вищої ради правосуддя своїх обов`язків в частині ознайомлення ОСОБА_1 з висновком дисциплінарного інспектора складеного під час попередньої перевірки дисциплінарної скарги.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» цей орган є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя. Дисциплінарне провадження розпочинається після отримання Вищою радою правосуддя скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», або за ініціативою Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом (частина друга статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

Відповідно до частини третьої статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» дисциплінарне провадження включає:

1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи;

2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності;

3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.

Нормами пункту 4 частини першої статті 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя, визначений автоматизованою системою розподілу справ для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя -доповідач) за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - протягом тридцяти днів з дня отримання такої скарги готує матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи. Цей строк може бути продовжений дисциплінарним інспектором, але у разі обґрунтованої потреби додаткової перевірки дисциплінарної скарги не більш як на п`ятнадцять днів.

Дисциплінарна палата протягом тридцяти днів з дня отримання висновку дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя - доповідача розглядає такий висновок та додані до нього матеріали без виклику судді та особи, яка подала дисциплінарну скаргу, і за результатами розгляду ухвалює рішення про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи (частина перша статті 46 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» скаржник має право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до Вищої ради правосуддя лише за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.

При цьому, з огляду на імперативні приписи Закону України «Про Вищу раду правосуддя» ухвалені в межах дисциплінарного провадження рішення: про повернення дисциплінарної скарги (частина четверта статті 44 Закону), про відмову у відкритті дисциплінарної справи (частина друга статті 45 Закону), рішення про відкриття дисциплінарної справи (частина друга статті 46 Закону) не підлягають оскарженню.

Системне тлумачення наведених норм свідчить, що законодавець, гарантуючи кожному право на звернення до Вищої ради правосуддя із дисциплінарною скаргою щодо судді, водночас чітко розмежував це право з можливістю впливу скаржника на перебіг дисциплінарного провадження. Право на подання дисциплінарної скарги не може ототожнюватися з правом або охоронюваним інтересом вимагати від дисциплінарного органу вчинення певних процесуальних дій, відкриття дисциплінарної справи чи притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а також не породжує права на судове оскарження дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя на етапі вирішення питання про відкриття дисциплінарної справи.

За такого правового регулювання колегія суддів доходить висновку про те, що позивач хоч і наділений правом подати скаргу на дії судді та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, але не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення зазначеної посадової особи до дисциплінарної відповідальності.

Подання дисциплінарної скарги не є і не може бути способом захисту прав скаржника в інших правовідносинах, оскільки його роль у поданні дисциплінарної скарги до Вищої ради правосуддя зводиться до інформування компетентного органу про можливі факти неналежного виконання своїх обов`язків суддею, натомість саме Вища рада правосуддя самостійно вирішує питання як про наявність чи відсутність підстав для порушення дисциплінарного провадження, так і про наявність чи відсутність підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності такого судді.

Таким чином, обставини здійснення дисциплінарного провадження, зокрема його тривалість, прийняття попередніх висновків дисциплінарних інспекторів, наявність чи відсутність підстав для відкриття дисциплінарної справи, ухвалення рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи тощо, не впливають і не змінюють обсягу прав, обов`язків чи законних інтересів особи, яка звернулася до Вищої ради правосуддя з дисциплінарною скаргою щодо судді.

Колегія суддів наголошує, що завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на наведене, колегія суддів констатує, що оспорювана ОСОБА_1 в цій справі «бездіяльність» Вищої ради правосуддя щодо ненадання можливості ознайомлення з проміжним рішенням дисциплінарного інспектора не породжує, не змінює і не припиняє прав чи обов`язків позивача, що унеможливлює розгляд по суті його позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що цей позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

За приписами пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на те, що ця справа не підлягає розгляду жодним судом, Верховний Суд не має можливості й, відповідно, не роз`яснює позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Керуючись статтями 22, 238, 241-243, 248, 250, 256, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за результатами апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст ухвали складено 12 січня 2026 року.

Головуюча Р. Ф. Ханова

Судді Л. І. Бившева

І. А. Гончарова

І. Я. Олендер

В. В. Хохуляк