Справа № 320/31/26
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2026-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

13 січня 2026 року м. Київ № 320/31/26

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Дарницькому районі міста Києва (правонаступник Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві), Державного податкового університету про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Дарницькому районі міста Києва (правонаступник Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві), Державного податкового університету, в якому просить суд:

- визнати:

наукові втрати і сімейних доходів в результаті загальмування захисту докторської дисертації, незаконних звільнень, тому подальшої неучасті у науковій роботі;

втрати пенсійних доходів в результаті незаконних звільнень в Державному податковому університеті і НДІ фінансового права;

багаторічні безпідставні затягування судових рішень адміністрацією Державного податкового університету, у тому числі ОСОБА_2 ;

законність компенсації Університетом втрати моїх наукових і пенсійних доходів; незаконними й аморальними дії пошкодження цими здоров`я;

- зобов`язати Університет, зокрема ОСОБА_2 , розібратися з причинами проаналізованих порушень законодавства, некоректностей, їх оцінити та визнати наслідки втрати наукові, сімейних доходів для позивача як пенсіонера та пошкодження його здоров`я.

- вирішити питання компенсації втрати доходів необхідно з врахуванням сучасних коригувань.

Відповідно до частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161 та 172 цього Кодексу, а також чи відсутні підстави для залишення її без руху.

Дослідивши позовну заяву з точки зору дотримання вимог процесуального закону щодо її форми та змісту, суд доходить висновку, що подана заява не відповідає вимогам Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи законні інтереси, та просити про їх захист у способах, визначених цією нормою.

З аналізу наведених положень вбачається, що судовому захисту в порядку адміністративного судочинства підлягає саме конкретне порушене суб`єктивне право або охоронюваний законом інтерес, а не абстрактні твердження про загальні життєві втрати, моральну оцінку дій відповідача чи вимоги щодо відновлення справедливості поза межами визначених законом способів захисту.

Позовні вимоги, заявлені позивачем, мають декларативний та оціночний характер, не містять чіткого визначення:

конкретного рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які оскаржуються;

моменту та способу порушення прав позивача;

причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та заявленими втратами;

належного та передбаченого законом способу судового захисту.

Формулювання вимог на кшталт «визнати втрати», «визнати аморальність дій», «зобов`язати розібратися з причинами», «оцінити порушення» або «вирішити питання компенсації» не узгоджуються з положеннями статті 5 КАС України, не створюють юридично визначеного предмета спору та не можуть бути предметом судового контролю в адміністративному процесі.

Суд також звертає увагу, що обов`язок формулювання позовних вимог та визначення способу захисту покладений процесуальним законом саме на позивача. Суд не наділений повноваженнями самостійно визначати або уточнювати зміст позовних вимог замість сторони, яка звертається за судовим захистом.

Такий підхід узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23, згідно з якою суд не зобов`язаний і не вправі визначати спосіб захисту порушеного права за позивача на стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним та може підлягати регулюванню з боку держави шляхом встановлення процесуальних вимог, за умови що такі обмеження не позбавляють це право його сутності (рішення у справах «Golder v. the United Kingdom», «Ashingdane v. the United Kingdom», «Kreuz v. Poland»).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що особа має право на доступ до суду лише за умови наявності небезпідставної вимоги щодо порушення її прав, а відсутність чіткого предмета спору може бути підставою для застосування процесуальних обмежень.

Суд окремо наголошує, що адміністративне судочинство не має на меті відновлення абстрактної «справедливості» чи надання моральної оцінки поведінці сторін. Завданням суду є вирішення публічно-правового спору шляхом перевірки наявності або відсутності порушення конкретного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу особи, а також застосування визначеного законом способу його судового захисту. Суд не наділений повноваженнями виходити за межі встановлених процесуальним законом функцій та не може підміняти собою інші органи державної влади або виконувати роль органу загального контролю за дотриманням законності чи «відновлення справедливості» у широкому розумінні.

Суд також звертає увагу, що адміністративне судочинство не передбачає можливості розгляду та задоволення вимог, які мають виключно морально-оціночний, декларативний або світоглядний характер, зокрема вимог про визнання дій чи наслідків «аморальними», «несправедливими» або такими, що не мають чітко визначеного юридичного змісту. Такі вимоги не спрямовані на захист конкретного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу у публічно-правових відносинах, не кореспондують визначеним статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України способам судового захисту та не можуть бути предметом судового контролю в адміністративному процесі.

Надання моральної або етичної оцінки діям суб`єкта владних повноважень виходить за межі компетенції адміністративного суду та не може підміняти правову оцінку їх відповідності вимогам Конституції та законів України.

За таких обставин суд доходить висновку, що подана позовна заява не містить належного обґрунтування порушення прав позивача, не відповідає вимогам юридичної визначеності та не узгоджується зі способами судового захисту, передбаченими статтею 5 КАС України.

Також відповідно до пункту 4 частини п`ятої та частини першої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повинна містити чітко сформульований зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач їх обґрунтовує, а у разі подання позову до кількох відповідачів зміст вимог щодо кожного з них.

Адміністративний позов має індивідуальний характер і спрямований на захист конкретних прав чи інтересів особи у публічно-правових відносинах із визначеним суб`єктом владних повноважень, а тому позовні вимоги не можуть бути абстрактними чи невизначеними та повинні формулюватися чітко й однозначно.

Водночас із поданої позовної заяви неможливо встановити, які саме позовні вимоги заявлені до кожного з відповідачів, а також у чому полягає порушення прав позивача з боку кожного з них.

Крім того, позовна заява не відповідає вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 160 КАС України, оскільки не містить повного найменування відповідачів, їх місцезнаходження, ідентифікаційних кодів юридичних осіб, поштових індексів, а також інших обов`язкових відомостей, необхідних для належної ідентифікації сторін.

За таких обставин позивачеві необхідно уточнити прохальну частину позову, конкретизувати позовні вимоги щодо кожного відповідача та привести позовну заяву у відповідність до вимог статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, відповідно до частини третьої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною другою статті 132 цього Кодексу встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною першою статті 4 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI Про судовий збір (зі змінами та доповненнями), за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, встановлюється ставка судового збору у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI Про судовий збір у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як встановлено судом, позивачем заявлено 4 вимоги немайнового характеру.

Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», установлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 01 січня 2025 року становить 3028,00 грн.

Таким чином, при зверненні до суду із цим адміністративним позовом позивачеві необхідно було сплатити 4 844,80 грн судового збору (3028*0,4*4).

Проте, до позовної заяви не долучена квитанція про сплату судового збору на відповідну суму.

Тому, позивачу необхідно заплатити відповідний судовий збір у розмірі 4 844,80 грн та надати до суду оригінал квитанції про сплату судового збору або змінити позовні вимоги та заплатити інший судовий збір відповідно до змінених позовних вимог.

Також, відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання щодо дотримання процесуальних строків суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, спірні правовідносини виникли у 2016-2010 роках.

Водночас судом установлено, що позивач звернувся до адміністративного суду 31 грудня 2025 року, тобто з пропуском установленого процесуальним законом строку звернення до суду.

Відповідно до частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позовної заяви заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску. Однак до поданої позовної заяви така заява не додана, а у самому позові не наведено обставин, які могли б бути визнані судом поважними причинами пропуску строку звернення до суду.

Суд звертає увагу, що за усталеною практикою Верховного Суду тривале листування з органами державної влади не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Вчинення позивачем дій щодо врегулювання спору в досудовому порядку шляхом направлення звернень, скарг чи заяв до суб`єкта владних повноважень не належить до обставин об`єктивного та непереборного характеру, які унеможливлювали своєчасне звернення до суду. Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 826/14417/18.

Крім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що під час вирішення питань щодо поновлення процесуальних строків ЄСПЛ виходить із необхідності забезпечення принципу правової визначеності як складової права на справедливий суд. Поновлення пропущеного строку розглядається як виняток із загального правила та допускається лише за наявності достатньо обґрунтованих підстав. При цьому поважними можуть бути визнані лише ті причини пропуску строку, які є об`єктивними, непереборними, не залежать від волі та поведінки особи, а оцінка таких причин має здійснюватися індивідуально у кожній конкретній справі. Водночас навіть наявність поважних причин не є безумовною підставою для поновлення строку звернення до суду.

ЄСПЛ у своїй практиці послідовно наголошує, що національні суди, вирішуючи питання про поновлення строків, мають надавати пріоритет дотриманню процесуальних строків, установлених законом, а відступ від принципу правової визначеності можливий лише у виняткових випадках, за наявності не формальних чи суб`єктивних, а саме об`єктивних і непереборних обставин.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовна заява подана з пропуском строку звернення до суду без подання заяви про його поновлення та без наведення і підтвердження поважних причин такого пропуску, що свідчить про її невідповідність вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Наведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам процесуального закону.

Відповідно до статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Недоліки позовної заяви мають бути усунені шляхом подання до суду:

- уточненої позовної заяви (у кількості примірників, відповідно до кількості учасників справи та один для суду), яка відповідає вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: чітко та однозначно визначити конкретні рішення, дії або бездіяльність відповідача, які, на думку позивача, є протиправними, із зазначенням часу, способу та обставин їх вчинення; зазначити конкретне суб`єктивне право або охоронюваний законом інтерес, який, за твердженням позивача, порушено саме відповідачем, та обґрунтувати наявність такого порушення станом на момент звернення до суду; сформулювати позовні вимоги у спосіб, передбачений статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, виключивши вимоги декларативного, морально-оціночного або такого характеру, що не має чіткого юридичного змісту, зокрема вимоги про «визнання несправедливості», «аморальності», «загальних втрат» чи «відновлення справедливості»; узгодити обраний спосіб судового захисту з характером спірних публічно-правових відносин та з повноваженнями адміністративного суду.

- надати належні та допустимі докази, які підтверджують факт звернення позивача до відповідача з відповідними вимогами або запитами; факт відмови у їх задоволенні, неналежного розгляду або вчинення (невчинення) відповідачем оскаржуваних дій; причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідача та порушенням заявлених прав або інтересів позивача.

- разі заявлення вимог майнового характеру - уточнити розмір таких вимог, їх правову природу та надати обґрунтований розрахунок відповідно до вимог закону;

- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням вагомих і переконливих аргументів, які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного, характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації позивачем належного йому права на звернення до адміністративного суду упродовж строку, встановленого для цього законодавством, або ж взагалі унеможливили своєчасну реалізацію позивачем такого права.

- відомості про повне найменування (для юридичних осіб), їх місцезнаходження, поштовий індекс (для відповідача 1), ідентифікаційний код юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для позивача), відомі номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти відповідачів, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін.

- оригіналу документа про сплату 4 844,80 грн судового збору або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону або змінити позовні вимоги та заплатити інший судовий збір відповідно до змінених позовних вимог.

Інформація щодо реквізитів сплати судового збору за подання позовних заяв до Київського окружного адміністративного суду є загальнодоступною, оприлюднена на офіційному веб-порталі Судова влада України за інтернет-адресою http://adm.ko.court. gov.ua/sud1070//tax, а також розміщена на інформаційних стендах Київського окружного адміністративного суду.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Дарницькому районі міста Києва (правонаступник Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві), Державного податкового університету про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишити без руху.

Протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачеві необхідно усунути недоліки позовної заяви у спосіб, визначений даною ухвалою.

Копію ухвали суду надіслати (вручити, надати) позивачу (його представнику), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Панченко Н.Д.