Справа № 620/5586/25
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2026-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5586/25 Суддя (судді) першої інстанції: Наталія БАРГАМІНА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Беспалова О.О., Парінова А.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного підприємства "МАРКОНІ ПЛЮС" на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Приватного підприємства "МАРКОНІ ПЛЮС" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2025 року Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулось до суду з адміністративним позовом до Приватного підприємства "МАРКОНІ ПЛЮС" про стягнення в дохід Державного бюджету України (отримувач: ГУК у Чернігівській області, Прилуцький район, банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.), рахунок: UA0025379, ККДБ: 50070000, ) 77 045,70 грн адміністративно-господарських санкцій та 1 155,60 грн пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не виконав норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році, тим самим порушив вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року позов Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Приватного підприємства "МАРКОНІ ПЛЮС" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства «МАРКОНІ ПЛЮС» в дохід Державного бюджету України 77 045,70 грн адміністративно-господарських санкцій та 1 155,60 грн пені.

Суд першої інстанції керувався тим, що відповідач не виконав нормативу по працевлаштуванню у 2024 році осіб з інвалідністю та в строк до 15 квітня 2025 року самостійно не сплатив адміністративно-господарські санкції та пеню за одне робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте ними, відтак позивачем складено розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік в розмірі 77 045,70 грн. Вказаний розрахунок розміщено в електронному кабінеті відповідача 04 березня 2025 року. Також позивачем проведено розрахунок пені, нарахованої за не сплачену вчасно суму адміністративно-господарських санкцій, в розмірі 1155,60 грн. Оскільки відповідачем не доведено, що ним вжито усіх залежних від нього передбачених законом заходів для недопущення господарського правопорушення, а сума адміністративно-господарських санкцій не була ним сплачена добровільно в повному обсязі, суд дійшов до висновку про стягнення з Приватного підприємства «МАРКОНІ ПЛЮС» в дохід Державного бюджету України 77045,70 грн адміністративно-господарських санкцій та 1155,60 грн пені.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Приватне підприємство "МАРКОНІ ПЛЮС" подало апеляційну скаргу, в якій просить встановити додатковий термін для подачі доказів та приєднати до матеріалів справи копії звітів податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 2024 рік, копію наказу про затвердження штатного розпису на 2024 рік з додатком та копію наказу про внесення змін до штатного розпису на 2024 рік; скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи та передчасно дійшов до висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог, адже суд не з`ясував чому відповідач звітність за формою №3-ПН подав саме 28 жовтня 2024 року, не перевірив яка середньооблікова чисельність штатних працівників була у відповідача до подачі звіту, не з`ясував коли у відповідача середньооблікової чисельності штатних працівників почала становити від 8 осіб і більше.

До листопада 2024 року у відповідача не було обов`язку працевлаштувати особу з інвалідністю у кількості одного робочого місця, відповідно до норм Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», оскільки середньооблікова кількість штатних працівників у жовтні склала 7 осіб, а такий обов`язок виник лише у листопаді 2024 року, коли середньооблікова кількість штатних працівників за 11 місяців склала 8 осіб.

Питання причини не подання відповідачем звітності за формою №3-ПН протягом перших 10 місяців 2024 року не досліджувалось судом, висновки суду про те, що відповідачем не було вжито всіх можливих заходів по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до нормативів є припущенням суду.

У відповідача потреба у підборі працівників з інвалідністю фактично виникла у листопаді 2024 року, відповідно і звіт за формою №3-ПН було подано без зволікань у кінці жовтня місяця. Станом на кінець вересня 2024 року середньооблікова чисельність штатних працівників складала 7 осіб, що свідчить про відсутність обов`язку працевлаштування особи з інвалідністю до жовтня 2024 року.

Подання відповідачем до державної служби зайнятості Інформації про попит на робочу силу (вакансії) за формою 3-ПН щодо можливого працевлаштування осіб з інвалідністю, є свідченням того, що відповідачем вчинялись належні дії, спрямовані на працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році. Відповідачем було вжито всі необхідні заходи, передбачені законодавством та спрямовані на створення робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю та недопущення правопорушення у сфері господарювання. Враховуючи те, що не було бажаючих серед осіб з інвалідністю працевлаштуватися на посаду інженера-енергетика ПП «МАРКОНІ ПЛЮС», зазначена посада залишається вакантною.

Для повного, об`єктивного та всебічного перегляду даної справи апелянт просить встановити додатковий термін для подачі доказів та приєднати до матеріалів справи копії звітів податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 2024 рік, котрі підтверджують фактичну помісячну чисельність працівників у ПП «МАРКОНІ ПЛЮС» за 2024 рік та копії наказів про затвердження штатного розпису на 2024 рік з додатком та копію наказу про внесення змін до штатного розпису на 2024 рік, котрі підтверджують створення посади для особи з інвалідністю.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2025 та від 05.09.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження.

21.08.2025 позивачем подано відзив на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства "МАРКОНІ ПЛЮС" не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів підлягає залишенню без задоволення, оскільки відповідно до частини 4 статі 308 Кодексу адміністративного судочинства України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів із порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

При цьому, відповідних обставин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача, останнім не наведено.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 лютого 2025 року позивачем у автоматизованому режимі, за допомогою програмного комплексу «Реєстр роботодавців щодо виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю» Централізованого банку даних з проблем інвалідності, сформовано та підписано розрахунок адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідачем, затвердженим згідно Порядку, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за рік становила 9 осіб, з них:

середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність - 0 осіб;

норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону) - 1 особа.

На підставі даних звітів з ЄСВ за 2024 рік, які подано відповідачем, в автоматизованому режимі встановлено невиконання нормативу робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю протягом 2024 року.

За невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідачу нараховано адміністративно-господарські санкції в розмірі половини середньорічної заробітної плати штатного працівника в сумі 77 045,70 грн.

Згідно пунктів 3 та 4 Порядку, оригінал такого розрахунку автоматизовано було передано Пенсійному фонду України, зобов`язання якого - надіслати його через електронний кабінет відповідача на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України протягом п`яти календарних днів з дня їх одержання від територіального відділення Фонду.

Інформацію про дату і час надсилання розрахунку АГС (отримання розрахунку АГС відповідачем) надано Пенсійним фоном України в електронному вигляді у форматі квитанції (пункт 5 Порядку) 04 березня 2025 року.

Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 р. № 875-XІI встановлено, що адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених Законом № 875-XІI, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Належна сума адміністративно-господарських санкцій в розмірі 77 045,70 грн відповідачем в термін до 15 квітня 2025 року не сплачена, відтак йому нарахована пеня на підставі ч. 2 ст. 20 Закону № 875-XІI та Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 15.05.2007 № 233.

Відповідно до змін внесених до Закону № 875-XІI, частину четверту статті 20 Закону доповнено таким змістом: «Позови про стягнення адміністративно-господарських санкцій і пені пред`являються протягом шести місяців після закінчення строку для самостійної сплати, встановленого частиною четвертою цієї статті».

Керуючись наведеним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 17 Закону України від 21.03.1991 №875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 875-XII) з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Нормами статей 18 та 19 Закону № 875-XII встановлено обов`язок підприємств, установ та організацій створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, визначено норматив таких місць, порядок їх розрахунку, забезпечення умов праці та відповідальність за невиконання цього нормативу.

18.10.2022 прийнято Закон України № 2682-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо захисту соціальних, трудових та інших прав фізичних осіб, у тому числі під час воєнного стану, та спрощення обліку робочих місць для осіб з інвалідністю», який набрав чинності 06.11.2022, яким частину 3 статті 18 та статтю 19 Закону 875-ХІІ викладено в нових редакціях.

Так, відповідно до частини 3 статті 18 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону №875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 4 статті 19 Закону №875-XII виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Відповідно до частини 6 статті 19 Закону №875-XII Пенсійний фонд України у порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, надає Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю інформацію:

- про працевлаштованих осіб з інвалідністю;

- про створення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю;

- необхідну для обчислення кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті.

Згідно з частиною 8 цієї статті, отримана від Пенсійного фонду України інформація, яка містить ознаки порушень законодавства про створення робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, є підставою для проведення перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю.

Отримана від Пенсійного фонду України інформація про працевлаштованих осіб з інвалідністю використовується в Централізованому банку даних з проблем інвалідності для визначення в автоматичному режимі осіб з інвалідністю, які можуть бути працевлаштовані (частина 8 статті 19 Закону №875-XII).

Відповідно до частини 11 статті 19 Закону №875-XII фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення підприємств, установ та організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 цього Закону.

Розрахунок надсилається у формі електронного документа через електронні кабінети підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України у формі та порядку, визначених Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю спільно з Пенсійним фондом України.

Згідно з частиною першою статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене правопорушення у сфері господарювання. Частина друга цієї статті встановлює, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Таким чином, для звільнення від адміністративно-господарських санкцій відповідач мав довести, що він вжив всіх залежних від нього заходів для виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю.

Згідно з листом Прилуцької філії Чернігівського обласного центру зайнятості від 14 травня 2025 року № 17.3/415, відповідачем було подано звітність 28 жовтня 2024 року до Ічнянського відділу Прилуцької філії Чернігівського ОЦЗ за посадою «інженер-енергетик». Також зазначено, що безробітні особи з інвалідністю, які б мали відповідну освіту та відповідали б вимогам до претендентів на вакансію, на обліку в Ічнянському відділі Прилуцької філії Чернігівського ОЦЗ відсутні, тому на вищезазначену посаду у 2024 році не направлялись.

Заперечення Приватного підприємства "МАРКОНІ ПЛЮС" позовних вимог Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю мотивовані тим, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком таких осіб для працевлаштування; ним були вжиті всі необхідні заходи для виконання нормативу робочих місць із працевлаштування осіб з інвалідністю, однак, фактичне працевлаштування вказаних осіб не відбулось з незалежних від ПП «МАРКОНІ ПЛЮС» причин. Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є звіт форми № 3-ПН.

Верховний Суд у постанові від 11 липня 2025 року у справі № 320/8104/22 вказав про те, що оцінка дій учасника господарських відносин щодо вжиття всіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення має здійснюватися судом крізь призму загальноправового принципу добросовісності. Формальні дії, які завідомо не спрямовані на досягнення реального результату, що вимагається законом (у цьому випадку - працевлаштування особи з інвалідністю), не можуть вважатися належним виконанням обов`язку. Несвоєчасне подання роботодавцем звітності унеможливлює виникнення кореспондуючого обов`язку центру зайнятості, а отже, роботодавець, який своїми діями не забезпечив цю взаємодію, не може посилатися на бездіяльність служби зайнятості як на підставу для звільнення від відповідальності.

Як встановлено судом, відповідач подавав звітність за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» за 2024 рік з відміткою для осіб з інвалідністю лише 28 жовтня 2024 року.

Верховний Суд у постановах від 26 червня 2018 року у справі № 806/1368/17 та від 20 травня 2019 року у справі № 820/1889/17 зазначив, що своєчасне подання звітності за формою № 3-ПН є ключовим доказом вжиття роботодавцем залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

У справі, що розглядається, відповідач не продемонстрував систематичного інформування центрів зайнятості протягом 2024 року, а подання звіту у жовтні 2024 року було очевидно несвоєчасним, оскільки максимально зменшувало ймовірність направлення центрами зайнятості осіб з інвалідністю та їх працевлаштування до кінця 2024 року, враховуючи строки реагування центрів зайнятості. Тоді як первинний обов`язок щодо створення та заповнення робочих місць для осіб з інвалідністю лежить на роботодавцеві (стаття 19 Закону № 875-XII).

В частині доводів апелянта про обов`язок суду з`ясувати підстави подання ним звіту саме у жовтні 2024 року та середньооблікову чисельність штатних працівників, колегія суддів враховує, що нормативи робочих місць для осіб з інвалідністю у кількості, визначеній згідно з частиною першою статті 19 Закону № 875-XII, виконуються в межах календарного року.

Крім того, Закон № 875-XII не передбачає звільнення роботодавців від виконання нормативу через специфіку діяльності, а частина третя статті 18 Закону № 875-XII зобов`язує роботодавців створювати робочі місця з урахуванням індивідуальних можливостей осіб з інвалідністю. Відсутність доказів створення таких робочих місць, зокрема наказів чи інших документів, підтверджує невиконання відповідачем обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належні докази, що підтверджують факт протиправності рішення суду першої інстанції в його оскаржуваних частинах.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 244, 311, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "МАРКОНІ ПЛЮС" залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов

А.Б. Парінов