Справа № 260/2154/25
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2026-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 січня 2026 року м. Дніпросправа № 260/2154/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Лукманової О.М., Божко Л.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 року (головуючий суддя Артоуз О.О.)

в адміністративній справі №260/2154/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 26.03.2025 до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (відповідач-2), в якій просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області №40 від 25.02.2025 про відмову призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком періоди роботи 11.03.1985 - 09.01.1998 - робота в колгоспі згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 11.02.1986;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІУ.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач 17.02.2025 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області №40 від 25.02.2025 у призначенні пенсії позивачу відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. З вказаним рішенням відповідача позивач не згодна, вважає його протиправними та такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом. Позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.03.2025 адміністративну справу № 260/2154/25 передано на розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №40 від 25.02.2025 про відмову призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону №1058-IV періоди роботи 11.03.1985 - 09.01.1998 в колгоспі згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 11.02.1986 та догляду за дитиною - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею трьох років, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позову відмовлено.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Хоча така довідка, з огляду на наявність в трудовій книжці позивача необхідних відомостей про кількість вироблених трудоднів, на переконання суду, не повинна подаватися до органу Пенсійного фонду України, позивач надала архівну довідку від 16.04.2024 № 05-07/Б-697 на підставі якої відповідач 1 мав можливість встановити факт перейменування у 1993 році колгоспу «Родіна» на КСП «Батьківщина». Відповідачам не доведено наявність підстав для неврахування записів трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 від 11.02.1986 на ім`я ОСОБА_1 та уточнюючої довідки. Крім того, надані позивачкою документи у своїй сукупності давали змогу відповідачу 1 підтвердити час перебування ОСОБА_1 періоду догляду за дитиною до 3-х років. Відповідачі наділені повноваженнями самостійно отримати необхідні документи, що відповідає принципу належного урядування і націлено на забезпечення органами Пенсійного фонду України реалізації громадянами їх конституційного права на пенсійне забезпечення. Тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неможливість або небажання пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Оскільки право позивача на призначення пенсії порушило Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області, саме цей територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності належить зобов`язати відновити порушене право позивача. Дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву позивача, відтак у задоволенні позовних вимог до ГУ ПФУ в Запорізькій області відмовити.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне Управління Пенсійного Фонду України в Одеській області (відповідач-1) подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що до моменту отримання належної довідки з інформацією про встановлений та виконаний трудовий мінімум виданої на підставі первинних документів, а також підтвердження інформації періоду догляду до 3-х років дитини не виникає обов`язку в обчисленні стажу позивачу за спірні періоди на інших умовах, ніж це здійснено Головним управлінням.

Ухвалами суду від 15.10.2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 15.12.2025 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 року в адміністративній справі №260/2154/25 на п`ятнадцять днів.

У період з 19.12.2025 до 20.12.2025 суддя Дурасова Ю.В. перебувала у відрядженні. У період з 01.01.2026 до 05.01.2026 суддя Дурасова Ю.В. перебувала у відпустці, у зв`язку з чим розгляд апеляційної скарги здійснюється у перший день виходу судді-доповідача із відпустки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Чернігівським РВ УМВС України в Запорізькій області 11.11.1994.

06.02.2025 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії від 13.02.2025 № 23649/01-16 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відсутній необхідний страховий стаж.

В рішенні від 13.02.2025 № 23649/01-16 також вказано, що страховий стаж особи становить 25 рік 04 міс. 13 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи: з 11.03.1985 по 09.01.1998, згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_3 від 11.02.1986, оскільки робота в колгоспі підтверджується уточнюючою довідкою з наданням первинних документів з зазначенням кількості відпрацьованих трудоднів. В зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу на дату звернення - в призначені пенсії відмовлено.

Позивачка 17.02.2025 повторно звернулась до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії від 25.02.2025 №40 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Згідно вказаного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 25.02.2025 №40 зазначено:

У заяві відсутнє повідомлення про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації.

Страховий стаж особи становить 25 років 9 місяців 25 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: У паспорті відсутнє фото у 45 років.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

період роботи в колгоспі з 11.03.1985 по 09.01.1998 згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 11.02.1986, оскільки відсутні довідки про відпрацьований та встановлений мінімум трудової участі в колгоспі та відсутня інформація про перейменування та реорганізацію колгоспу;

період догляду до 3-х років дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки у свідоцтві про народження дитини НОМЕР_2 від 11.02.1995 відсутня печатка установи, яка видавала свідоцтво про народження.

Позивач вважає протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 25.02.2025 №40, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу

Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII, Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005.

Згідно статті 1 Закону №1058-ІV, пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом;

страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше;

надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-ІV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 11 Закону №1058-IV, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають в т.ч.:

громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру; фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідач 1 зазначає, що в паспорті позивача відсутнє фото у 45 років, а отже у відповідності до п. 8 Положень про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 02.09.1993 № 3423-ХІІ такий паспорт вважається недійсним.

Надаючи оцінку вказаним доводам суд зазначає, що згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії від 25.02.2025 №40 недійсність паспорту або відсутність в паспорті фото у 45 років не було підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» №2235-III від 18.01.2001, документами, що підтверджують громадянство України є:

паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №456 від 06.06.2019 затверджений Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України (Порядок №456).

Згідно з пунктом 2 розділу І Порядку №456, паспорт оформляється з використанням бланка паспорта громадянина України зразка, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 04.06.1994 №353 «Про затвердження зразка бланка паспорта громадянина України».

У відповідності до положень розділу V Порядку №456, третя і п`ята сторінки паспорта передбачені для вклеювання в паспорт додаткових фотокарток при досягненні особою віку 25 або 45 років.

Абзацом 1 пункту 2 Розділу V Порядку №456 передбачено, що для вклеювання фотокартки при досягненні віку 25 або 45 років особи, на ім`я якої оформлений паспорт, протягом 30 календарних днів заявник подає працівнику територіального підрозділу заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку.

Наявність підстав для вклеювання фотокартки при досягненні особою відповідного віку та подана заявником інформація перевіряються уповноваженою особою територіального підрозділу ДМС, яка за своїми службовими обов`язками відповідає за оформлення та видачу паспорта, за даними відомчої інформаційної системи ДМС, Книгою обліку та з урахуванням вимог пунктів 4 та 5 розділу VI цього Тимчасового порядку (пункт 3 розділу V Порядку №456).

Рішення про вклеювання фотокартки до паспорта приймається територіальним підрозділом ДМС за результатами проведених перевірок (пункт 5 Розділу V Порядку № 456).

Тобто, наявність підстав для вклеювання фотокартки при досягненні особою відповідного віку та подана заявником інформація перевіряються уповноваженою особою територіального підрозділу ДМС, яка за своїми службовими обов`язками відповідає за оформлення та видачу паспорта.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали звернення позивача містять копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Чернігівським РВ УМВС України в Запорізькій області 11.11.1994, із вклеїною фотокарткою на сторінці 5 паспорту.

Водночас, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів пенсійний орган наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності, зокрема і щодо проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, продовживши при цьому строк для прийняття рішення за результатами розгляду заяви про призначення/перерахунок пенсії.

На переконання відповідача страховий стаж ОСОБА_1 становить 25 років 9 місяців 25 днів замість необхідних 32 років, що і стало підставою для відмови у призначення пенсії.

Згідно до статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною 1 статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною 1 статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється в місяцях.

Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Позивач не погоджується з обрахунком відповідачем її страхового стажу, зокрема не зарахування до страхового стажу періоду в роботи в колгоспі у період з 11.03.1985 по 09.01.1998 (12 років 09 місяців 28 днів).

Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що згідно частини 1 статті 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно частини 2 статті 56 цього Закону № 1788-ХІІ при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

У відповідності до ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно приписів ст.ст.3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (ст.24 Примірного статуту 1969 року).

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310, та чинних на час розгляду справи (Основні положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.

Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу:

призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи;

відомості про трудову участь:

прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних положень).

Згідно із пунктом 6 Основних положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки (пункт 8 Основних положень).

Цією постановою також затверджений зразок трудової книжки колгоспника, який передбачає, що трудова книжка колгоспника містить окремі розділи, зокрема:

ІІІ «членство в колгоспі», де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис;

ІV «відомості про роботу» відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис;

V «трудова участь у громадському господарстві» встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Отже, трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема, про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

При цьому, зміст вищевказаних положень, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, передбачено дві форми роботи особи в колгоспі:

шляхом прийняття в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводився загальними зборами колгоспників за поданням правління;

за трудовими договорами фахівців та інших працівників, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (тобто без членства в колгоспі).

Таким чином, трудова книжка колгоспника заводилася лише щодо членів колгоспів та була основним документом про трудову діяльність таких осіб. Також вимоги про встановлення в колгоспі мінімуму трудової участі в громадському господарстві та виконання такого мінімуму стосувались лише членів колгоспу і такі відомості підлягали внесенню до трудових книжок колгоспників.

Матеріалами справи підтверджується, що трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_3 від 11.02.1986 на ім`я ОСОБА_1 щодо спірного періоду містить наступні записи:

11.03.1985 прийнята в члени колгоспу «Родіна» Чернігівського району Запорізької області (запис № 1);

09.01.1998 дозволено вихід із членів колгоспу згідно поданої заяви за власним бажанням (запис № 2).

У трудовій книжці колгоспника наявні наступні записи про фактично виконаний та встановлений мінімум трудової участі в господарстві, тобто кількість вироблених трудоднів:

за 1985 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік - 303 при встановленому мінімумі 250;

за 1986 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік - 301 при встановленому мінімумі 250;

за 1987 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік 47 (з поважних причин) при встановленому мінімумі 250;

за 1988 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік - 322 при встановленому мінімумі 250;

за 1989 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік - 317 при встановленому мінімумі 250;

за 1990 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік - 316 при встановленому мінімумі 250;

за 1991 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік - 309 при встановленому мінімумі 250;

за 1992 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік - 319 при встановленому мінімумі 250;

за 1993 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік - 307 при встановленому мінімумі 250;

за 1994 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік - 362 при встановленому мінімумі 250;

за 1995 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік 13 (з поважних причин) при встановленому мінімумі 250;

за 1996 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік 10 (з поважних причин) при встановленому мінімумі 250;

за 1996 рік вироблених мінімумів трудової участі за рік 0 (з поважних причин) при встановленому мінімумі 250.

Також, у вказаній трудовій книжці містяться записи про суми нарахованих грошових коштів.

Вказані записи посвідчені підписом інспектора відділу кадрів та печаткою підприємства.

В свою чергу, суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок.

Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а.

Водночас формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист, оскільки неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Водночас матеріали справи не містять доказів (відповідачем не доведено), що позивач, як член колгоспу, без поважних причин не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві.

На виконання статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ Кабінет Міністрів України Постановою від 12.08.1993 № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" затвердив Порядок № 637.

Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Водночас, така довідка, з огляду на наявність в трудовій книжці позивача необхідних відомостей про кількість вироблених трудоднів, на переконання суду, не повинна подаватися до органу Пенсійного фонду України, позивач надала архівну довідку від 16.04.2024 № 05-07/Б-697 на підставі якої відповідач 1 мав можливість встановити факт перейменування у 1993 році колгоспу «Родіна» на КСП «Батьківщина».

На переконання суду, відповідачам не доведено наявність підстав для неврахування записів трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 від 11.02.1986 на ім`я ОСОБА_1 та уточнюючої довідки.

Також, позивачі відмовлено у зарахування до страхового стажу періоду догляду до 3-х років дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки у свідоцтві про народження дитини НОМЕР_2 від 11.02.1995 відсутня печатка установи, яка видавала свідоцтво про народження.

Пунктом 11 Порядку № 637 передбачено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Відповідачами відхиляється в якості підтвердження періоду догляду до 3-х років свідоцтво про народження дитини НОМЕР_2 від 11.02.1995, оскільки відсутня печатка установи, яка видавала свідоцтво про народження.

Водночас, з цього приводу суд зазначає, що позивачка не є органом який видав свідоцтво про народження свідоцтво про народження дитини НОМЕР_2 від 11.02.1995, а відповідно не може нести відповідальності за неналежне оформлення вказаного документу.

Окрім того, слід взяти до уваги, що п. 11 Порядку № 637 передбачає можливість надання документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала для підтвердження відповідно стажу.

Так, копія паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Чернігівським РВ УМВС України в Запорізькій області 11.11.1994, на ім`я ОСОБА_1 містить записи про дітей позивачки. Архівна довідка від 16.04.2024 № 05-07/Б-697 містить інформацію про надання ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною з 28.02.1995 до виповнення дитині 3-х років, а в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_3 за період 1995 1997 роки наявна інформація про невиконня позивачкою встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві з поважних причин.

Отже, надані позивачкою документи у своїй сукупності давали змогу відповідачу-1 підтвердити час перебування ОСОБА_1 періоду догляду за дитиною до 3-х років.

Також, згідно частини третьої статті 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Крім того, пенсійний орган в силу діючого законодавства наділений повноваженнями вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Статтею 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ встановлено, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Орган, що призначає пенсію, надає допомогу у разі звернення із заявою про призначення пенсії непрацюючим особам, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії (п.3.3 Порядку №22-1).

Пунктом 4.2. Порядку №22-1 встановлено, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право особи на призначення пенсії за віком має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала. Також і відповідальність за надання недостовірних пенсійних документів покладена на підприємство (організацію) та пенсіонера.

При цьому, витребування та перевірка первинних документів є також правом пенсійного органу.

Отже, пенсійний орган наділений повноваженнями самостійно отримати необхідні документи, що відповідає принципу належного урядування і націлено на забезпечення органами Пенсійного фонду України реалізації громадянами їх конституційного права на пенсійне забезпечення.

Натомість, перекладання обов`язку доказування лише на позивача та зобов`язання лише позивача надати відповідні відомості, тощо є неприйнятним.

Неможливість або небажання пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Пунктом 4.2 Порядку №22-1встановлено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Пунктом 1.8 Порядку № 22-1 передбачено, що у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія).

Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача про необхідність надання додаткових документів як то документу про те, що він не отримує та не перебуває на обліку в органах в органах пенсійного забезпечення російської федерації як одержувач пенсії.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01.07.2003, яке, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується.

Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити.

У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами.

Водночас, недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи.

Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Однак, як встановлено в ході судового розгляду справи відповідачами зазначених вище принципів при прийнятті оскаржуваних рішень, дотримано не було, та обрано найбільш несприятливий для позивача спосіб вирішення ситуації відмовлено у призначення пенсії.

Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» (пункти 70-71) зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, пункт 120; «Онер`їлдіз проти Туреччини», заява № 48939/99, пункт 128; «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, пункт 72; «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 51).

У цій же справі також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб.

При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73).

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само).

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74)

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункт 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява № 32457/05, пункт 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява № 35298/04, пункт 67, від 11.06.2009).

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність рішення Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області №40 від 25.02.2025 про відмову призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті ч.2 ст.2 КАС України, а отже таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення (перерахунок) пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр).

Згідно пункту 4.2 розділу ІV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок) пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Враховуючи вимоги Порядку №22-1, органом, що приймав рішення за заявою позивача про призначення пенсії визначено Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області.

Отже, оскільки право позивача на призначення пенсії порушило Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області, саме цей територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності належить зобов`язати відновити порушене право позивача.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеної у постанові Верховного Суду від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, від 07.05.2024 у справі №460/38580/22. Так, згідно зі з статтею 58 Закону №1058-IV призначення, нарахування (перерахування) та виплата пенсії відносить до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження щодо розрахунку стажу та призначення пенсії.

Вказана позиція відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17.

Такий спосіб захисту, як зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Як наслідок, належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача 1 зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону №1058-IV періоди роботи 11.03.1985 - 09.01.1998 в колгоспі згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 11.02.1986 та догляду за дитиною - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею трьох років.

При цьому, суд не може перебирати на себе компетенцію суб`єктів владних повноважень (у цьому конкретному випадку пенсійного органу) та досліджувати документи, яким не надавалась оцінка, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на призначення пенсії.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17 зазначив, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії, а не зобов`язання відповідача призначити таку пенсію.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву позивача.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії, суб`єкт владних повноважень не може покладатися на свої висновки, які були спростовані судом в ході розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 06.01.2026 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя О.М. Лукманова

суддя Л.А. Божко