Справа № 120/14777/24
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2026-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/14777/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дончик В.В.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

12 січня 2026 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийнятих відповідачем податкових повідомлень - рішень від 23.10.2024 року № 1-0212-UA0089348 та від 23.10.2024 року №1-0212-UA0089348.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 23.10.2024 року № 1-0212-UA0089348 та від 23.10.2024 року № 1-0212-UA0089348.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.05.2023 року позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на податковому обліку як платник єдиного податку.

Видами діяльності позивача за кодами КВЕД є: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві; 03.22 Прісноводне рибництво (аквакультура); 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 77.31 Надання в оренду сільськогосподарських машин і устаткування.

Позивачу на праві власності належать:

- земельна ділянка (кадастровий номер :03:002:0201) загальною площею 2.5723 га, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 320838256 від 23.01.2023 року);

- земельна ділянка (кадастровий номер :03:002:0204) загальною площею 2.5723 га, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 345484463 від 06.09.2023 року).

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності у власності ОСОБА_1 обліковується наступні об`єкти нерухомого майна:

- будівля зерносклад - ангар, загальною площею 552.7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

- будівля зерносклад - піднавіс, загальною площею 1882.4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

24.06.2024 року ГУ ДПС у Вінницькій області прийняті податкові повідомлення-рішення №0-0212-UA0089348 та №0-0212- UA0089348, якими ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на суму 164 206, 19 грн.

09.10.2024 року позивач подав до відповідача заяву за № 58114/6 про перерахунок податку як фізичній особі, в зв`язку з тим, що об`єкти нерухомості використовуються ним у підприємницькій діяльності, та він є платником єдиного податку. До заяви додано витяг з реєстру речових прав та звіт 20 - ОПП № від 07.10.2024 року.

В результаті звірки, відповідачем встановлено некоректну роботу податкового блоку, а саме: позивачу попередньо проведено нарахування як за житлову нерухомість по коду платежу 18010200 по податкових повідомленнях - рішеннях №0-0212-UA0089348від 09.10.2024 на суму 50921,63 грн. та №0-0212-UA0089348 від 09.10.2024 на суму 113284,56 грн., тому проведено перерахунок по податку, відкликані попередні податкові повідомлення - рішення.

23.10.2024 року відповідачем сформовані нові податкові повідомлення - рішення №1-0212-UA0089348 на суму 25921,63 грн. та №1-0212-UA0089348 на суму 88284,56 грн.

Позивач, не погоджуючись із прийнятими контролюючим органом податковими повідомленнями - рішеннями від 23.10.2024 року №1-0212-UA0089348 та №1-0212-UA0089348, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 ПК України податок на майно належить до місцевих податків.

Згідно з підпунктом 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів належать, зокрема, до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Статтею 15 ПК України визначено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

За приписами статті 30 ПК України податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Відповідно до підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Правовий аналіз підпункту ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України зумовлює висновок, що застосування цієї норми передбачає наявність двох умов:

1) власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником (юридичною та фізичною особою);

2) об`єкт нерухомості (будівля, споруда) віднесений до класу Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здається їх власником в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до обставин справи між сторонами виник спір з приводу того, чи є позивач, як фізична особа-підприємець, сільськогосподарським товаровиробником, на якого поширюється пільга, передбачена підпунктом ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України та встановлення факту належності будівель (зерноскладу-ангару та зерноскладу-піднавісу) позивачу та їх використання в сільськогосподарській діяльності.

Так, як судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить об`єкти нерухомого майна:

- будівля зерносклад - ангар, загальною площею 552.7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

- будівля зерносклад - піднавіс, загальною площею 1882.4 кв.м., за адресою: Вінницька область, Могилів-Подільський район, Вендичанська територіальна громада, село Плоске, вулиця Коцюбинського, будинок 3 "В".

Віднесення належних на праві власності позивачу вказаних об`єктів нерухомого майна підтверджується: витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; технічним паспортом на будівлю зерноскладу - піднавісу; технічним паспортом на будівлю зерноскладу - ангару; договором купівлі-продажу земельної ділянки від 23.01.2023 року; свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06.09.2023 року; свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат); рішенням виконавчого комітету Плосківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області від 21.12.2016 № 32; Актом прийому-передачі від 16.12.2016 року на передачу у власність позивача зерноскладу - ангару та зерноскладу - піднавісу.

Також суд звертає увагу, що одним із видів економічної діяльності позивача, як ФОП, є, зокрема, вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

Слід звернути увагу, що контролюючим органом фактично не заперечувався той факт, що позивач здійснює господарську діяльність шляхом вирощування сільськогосподарських культур, проте, вважає, що позивач не наділений статусом сільськогосподарського товаровиробника, а тому ним має сплачуватися податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, суд зазначає, що поняття "сільськогосподарський товаровиробник" визначено пп.14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України, згідно з яким це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Водночас, у пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України зазначено, що визначення сільськогосподарського товаровиробника дано виключно для цілей глави 1 "Спрощена система оподаткування, обліку та звітності" розділу XIV цього Кодексу "Спеціальні податкові режими", до якої віднесено четверту групу - сільськогосподарські товаровиробники. Таким чином, визначення "сільськогосподарський товаровиробник", яке міститься у підпункті 14.1.235. п.14.1 ст.14 ПК України застосовується виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу "Спрощена система оподаткування, облік та звітність", що прямо визначено вказаним підпунктом.

Отже, до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки вказаний податок відноситься до розділу ХІІ "Податок на майно".

Відповідно до п.5.2, 5.3 ст.5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Також визначення поняття сільськогосподарський товаровиробник міститься у статті 1 Закону України Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття виробники сільськогосподарської продукції.

Так, згідно із абз.2 ст.1 Закону України Про сільськогосподарський перепис виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

З огляду на викладені вище правові норми та враховуючи те, що основним видом діяльності позивача, як ФОП, є, зокрема, вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, суд приходить до висновку про те, що позивач підпадає під визначення сільськогосподарського товаровиробника.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.05.2023 року у справі №380/10802/22, від 21.05.2024 року у справі № 600/5153/23-а та від 04.02.2025 року у справі №140/33208/23.

Щодо цільового призначення належної позивачу на праві власності будівель, як другої умови для отримання податкової пільги, суд зазначає наступне.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу Будівлі нежитлові (група 127 Будівлі нежитлові інші клас 1271 Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства).

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства, що включає підкласи: 1271.1 Будівлі для тваринництва; 1271.2 Будівлі для птахівництва; 1271.3 Будівлі для зберігання зерна; 1271.4 Будівлі силосні та сінажні; 1271.5 Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства; 1271.6 Будівлі тепличного господарства; 1271.7 Будівлі рибного господарства; 1271.8 Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва; 1271.9 Будівлі сільськогосподарського призначення інші.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) Будівлі нежитлові належить клас (код 1271) Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства, який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач є сільськогосподарським товаровиробником, об`єкти нерухомості (будівля зерносклад - ангар та будівля зерносклад - піднавіс), які належать позивачу на праві приватної власності, щодо якого контролюючим органом нараховано податкові зобов`язання, є будівлями, призначеними для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, при цьому, такі об`єкти не здаються його власником в оренду, лізинг, позичку.

Аналізуючи наведене, у спірних правовідносинах підстави для справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відсутні, тому прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення від 23.10.2024 року № 1-0212-UA0089348 та від 23.10.2024 року № 1-0212-UA0089348 є протиправними та підлягають скасуванню.

При поданні відзиву на апеляційну скаргу, представник позивача заявив клопотання про стягнення із відповідача на користь позивача, за результатами розгляду справи, витрат на правову допомогу у сумі 15000 грн.

Дане клопотання не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Витрати на професійну правничу допомогу регулюються ст.134 КАС України.

При цьому, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3 вказаної статті визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (п.4 ст.134 КАС України).

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що у листопаді 2024 року між позивачем та адвокатським об`єднанням "Юр.Іст.Вест" був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги. До вказаного договору підписана додаткова угода з переліком послуг які планується надати при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

Однак у матеріалах справи відсутні вказаний договір та додаткова угода, а також будь-які інші документи, що підтверджують понесення позивачем витрат на правову допомогу.

За таких обставин клопотання представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає.

Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.