Справа № 160/28825/25
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

13 січня 2026 р.Справа № 160/28825/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні питання щодо закриття провадження у адміністративній справі за позовною заявою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд", відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОСТОР ЕЛІТ" про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - позивач, ГУ ДПС у Дніпропетровській області) до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" (далі - відповідач 1, ТОВ "Груп Інтрейд"), відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОСТОР ЕЛІТ" (далі - відповідач 2, ТОВ "АВТОСТОР ЕЛІТ"), в якій позивач просить визнати Договір № 3/2025 від 02.01.2025 року укладений між ТОВ «ГРУП ІНТРЕЙД» (код згідно з ) та ТОВ «АВТОСТОР ЕЛІТ» (код згідно з ) недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у супроводженні ГУ ДПС у Дніпропетровській області є декілька справ про визнання протиправними та скасування рішень щодо відмови у реєстрації податкових накладних, які були складені на реалізацію товару, попередньо придбаного відповідно до спірного договору. Позивач вважає, що Договір №3/2025 від 02.01.2025 року укладний між відповідачами з умислом на безпідставне формування податкового кредиту з ПДВ, ухилення від сплати податків, тобто з метою, що завідомо суперечить інстересам держави і суспільства. Посилається на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного суду від 08.05.2025 року у справі №420/12471/22 щодо наявності у позивача повноважень на звернення з цим позовом до суду та підсудність цієї категорії справ адміністративним судам. Позовні вимоги обгрунтовані відсутністю: доказів проведення розрахунків між відповідачами, довіреностей на отримання товарно-матерільних цінностей, сертифікатів якості товару, документів на підтвердження транспортування товару, а також наяністю деяких недоліків при оформленні первинних документів. Також позивач посилався на відсутність у ТОВ "АВТОСТОР ЕЛІТ" об`єктів оподаткування та інформації про наявність трудових ресурсів, місць для ведення господарської діяльності. Зауважив, що договір від імені ТОВ "АВТОСТОР ЕЛІТ" підписано його директором Островєрховою Ю.Є., яка одночасно є директором 37 підприємств, що знаходяться в різних районах та на підставі постанови Кіровського районного суду м.Кіровограда від 03.02.2025 року у справі №404/127/25 була визнана винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.51 КУпАП (дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки). Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про неможливість здійснення ТОВ "Груп Інтрейд" та ТОВ "АВТОСТОР ЕЛІТ" господарських операцій, визначених у спірному договорі, як щодо технічних можливостей, так і щодо матерільних можливостей, а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

Ухвалою від 10.10.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшли клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та клопотання про виклик свідків.

Ухвалами Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2025 року у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та про виклик свідків було відмовлено.

28.10.2025 року до суду від представника відповідача-1 надійшов відзив, в якому він не погоджується із позовом, вважає його необгрунтованим, незаконним та недоведеним, у зв`язку з цим просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відзив обгрунтовано тим, що позивач не навів жодних реальних пояснень, яким чином товар міг опинитися у відповідача-1, якщо останній не є виробником такого товару, враховуючи, що позивач не заперечує факт подальшого продажу такого товару покупцям та такий продаж підтвердженого належними документами, наданими до суду. Відповідач наголошує на тому, що спірний договір відповідає вимогам законодавства щодо його оформлення та зісту, має усі істотні умови для даного виду договорів, факт здійснення господарської діяльності документально підтверджений, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним і такі наслідки настали. Зауважив, що формальні недоліки в первинних документах не є підставою для задоволення позовних вимог, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю, мали місце. Відсутність ТТН на транспортування продукції не може автоматично свідчити про безтоварність господарської операції. Окрім того, визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, проте позивачем не надано до позовної заяви жодних доказів того, що контрагенти за оспорюваним договором притягалися до кримінальної відповідальності. Також позивачем взагалі не зазначено, в чому виявилося порушення його прав, конкретних фактів та результатів порушеного права, отже ним не зазначено та не доведено порушень його прав та інтересів, які підлягають захисту.

31.10.2025 року через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1 (зареєстрована судом 03.11.2025 року), в якій він просив задовольнити позовну заяву повністю з підстав аналогічних тим, що були викладені у позовній заяві.

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшло клопотання про витребування доказів у справі, яке обґрунтоване тим, що попри правову позицію, викладену у позовній заяві ТОВ «Груп Інтрейд» у відзиві на позовну заяву не надав інформації та документів про здійснення розрахунків за спірним договором №3/2025 від 02.01.2025 року, не вказав на який розрахунковий рахунок ТОВ «Автостор Еліт» ним було перераховано кошти і коли. Крім того, ТОВ «Груп Інтрейд» разом з відзивом не надав документів на підтвердження транспортування товару на його адресу від ТОВ «АВТОСТОР ЕЛІТ», попри правову позицію, викладену у позовній заяві.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 року клопотання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про витребування доказів у справі задоволено та витребувано у ТОВ «Груп Інтрейд» додаткові докази у справі. Цією ж ухвалою суд зупинив провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.

11.11.2025 року через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі (зареєстровані судом 12.11.2025 року), в яких він просив врахувати пояснення та задовольнити позовну заяву. Додатково до раніше викладеного позивач повідомив, що при виїзді за податковою адресою ТОВ "Автостор Еліт" посадовими осоами ГУ ДПС у КИївській області встановлено відсутність посадових осіб товариства, про що складено акт про відсутність посадових осіб за податковою адресою, отже контрольно-перевірочними заходами неможливо встановити обставини виконання спірного правочину, з огляду на наведені обставини.

29.11.2025 року через систему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшли додаткові пояснення у справі (зареєстровані судом 01.12.2025 року), в яких він просив врахувати правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 15.10.2025 року по справі №420/17140/21 щодо необхідності встановлення підстав для визнання договору недійним на момент укладання договору, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, що виникли на підставі укладеного договору. Отже, на думку відповідача-1, всі твердження позивача про те, що оспорюваний договір є недійсним через відсутність ТТН чи доказів оплати за поставлений товар не можуть бути прийняті судом до уваги. На підставі викладеного просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Ухвалою від 08.12.2025 року провадження у справі поновлено.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що провадження по вказаній справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, вважаючи недійсним Договір № 3/2025 від 02.01.2025 року укладений між ТОВ «ГРУП ІНТРЕЙД» та ТОВ «АВТОСТОР ЕЛІТ», позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Підставами для визнання оскаржуваного Догору недійним позивач вказує, що цей договір укладний між відповідачами з умислом на безпідставне формування податкового кредиту з ПДВ, ухилення від сплати податків, тобто з метою, що завідомо суперечить інстересам держави і суспільства.

Недійсність договору обгрунтована відсутністю: доказів проведення розрахунків між відповідачами, довіреностей на отримання товарно-матерільних цінностей, сертифікатів якості товару, документів на підтвердження транспортування товару, а також наяністю деяких недоліків при оформленні первинних документів. Також позивач посилається на відсутність у ТОВ "АВТОСТОР ЕЛІТ" об`єктів оподаткування та інформації про наявність трудових ресурсів, місць для ведення господарської діяльності. Однією з підстав вказаних позвачем є той факт, що договір від імені ТОВ "АВТОСТОР ЕЛІТ" підписано його директором Островєрховою Ю.Є., яка одночасно є директором 37 підприємств, що знаходяться в різних районах та на підставі постанови Кіровського районного суду м.Кіровограда від 03.02.2025 року у справі №404/127/25 вона була визнана винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.51 КУпАП (дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки).

Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про неможливість здійснення ТОВ "Груп Інтрейд" та ТОВ "АВТОСТОР ЕЛІТ" господарських операцій, визначених у спірному договорі, як щодо технічних можливостей, так і щодо матерільних можливостей, а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини суд, "встановлений законом", має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

За загальним правилом критеріями розмежування предметної судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, законом може бути прямо визначено вид судочинства, у якому розглядається певна категорія справ.

Статтею 1 та частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Ознаки підвідомчості спору господарському суду, узагальнені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/1834/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17.

Відтак, спір вважається приватноправовим і підвідомчим господарському суду, зокрема, за сукупності таких умов: а) участь у спорі суб`єкта господарювання; б) наявність між сторонами, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГПК України, іншими актами цивільного і господарського законодавства, та/або спору про право (щодо інтересу, правочину, зобов`язання), що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Такий загальний підхід не унеможливлює винятків, що ґрунтуються на законі, пріоритеті права на судовий захист порушених прав чи інтересів осіб та аналізі природи правовідносин у спорі.

Тобто правовідносини мають приватноправовий характер, якщо зумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для приватноправової сфери.

Суд зазначає, що позов у цій справі стосується договору, укладеного між рівноправними учасниками (суб`єктами господарювання), який не є адміністративно-правовим, а позовні вимоги спрямовані на припинення зобов`язальних правовідносин суб`єктів приватного права (відповідачів), що відповідає юрисдикції господарських судів згідно зі статті 20 Господарського процесуального кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 лютого 2024 року у справі №580/4531/23 (провадження № 11-176апп23) дійшла висновків про те, що статус позивача не є визначальним критерієм для віднесення спору у цій справі до юрисдикції адміністративних судів, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом цієї норми, фундаментальними критеріями адміністративної юрисдикції є публічно-правовий характер спору та спрямування саме на захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у публічно-правових відносинах від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на завдання адміністративного судочинства суб`єкт владних повноважень у такому судочинстві зазвичай виступає у процесуальному статусі відповідача, однак у визначених Конституцією та законами України випадках може бути позивачем у справі.

Згідно з частиною 4 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкти владних повноважень мають право звернутись до адміністративного суду у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом (пункт 5 частини 1 цієї статті).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, за загальним правилом до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ судам слід виходити із суті права та/або інтересу, по захист якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин у сукупності.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором саме між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, для розв`язання питання про те, чи підлягає спір у цій справі розгляду судом адміністративної юрисдикції, необхідно з`ясувати, чи є він публічно-правовим, тобто якою є суть (зміст, характер) спору, чи виник він саме між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин та чи не має цей спір вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Зі змісту позовної заяви у цій справі вбачається, що Головного управління ДПС у Дніпропетровській області звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОСТОР ЕЛІТ", в якому просить визнати Договір № 3/2025 від 02.01.2025 року укладений між цими суб`єктами господарювання недійсним.

Матеріально-правовою підставою таких вимог Головне управління ДПС у Дніпропетровській області визначило норми статті 20 Податкового кодексу України та статті 228 Цивільного кодексу України, а фактичною - те, що оспорюваний договір укладений відповідачами без наміру його виконання з метою заниження сум податкових зобов`язань.

Отже, у цій справі суб`єкт владних повноважень (контролюючий орган) оспорює правочин (договір), укладений суб`єктами приватного права (господарюючими суб`єктами), з підстав його недійсності, визначених цивільним законом.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правовою аксіомою вважається, що правочин є правомірною дією суб`єктів цивільного права та найбільш поширеним юридичним фактом, на підставі якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. Договір є дво- чи багатостороннім правочином.

За загальним правилом, договір є універсальним регулятором приватноправових відносин та направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків сторін.

У такому договорі відносини ґрунтуються на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності сторін, на відміну від адміністративного договору, що передбачає, зокрема, наявність відносин влади і підпорядкування сторін (подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 814/1375/17).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів особи або ж їх відновлювати.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання недійсним правочину (серед іншого договору) є одним з окремо визначених матеріальним законом способів захисту у приватноправових відносинах.

Натомість до визначених частиною 1 статті 5 та частиною 2 статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України загальних способів звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах такий спосіб захисту, як визнання недійсними правочинів, зокрема цивільно-правових договорів, не належить.

У пункті 4 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України законодавець конкретизував юрисдикцію адміністративних судів лише стосовно адміністративних договорів, зазначивши, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

Отже, обраний Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області спосіб захисту інтересів у спірних правовідносинах - визнання недійсним правочину (господарського договору) є характерним саме для приватноправового спору та не властивий публічно-правовим правовідносинам.

За змістом позову вимогою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області є визнання недійсним правочину (договору, укладеного суб`єктами господарювання) з підстав його невідповідності інтересам держави і суспільства за частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позовна вимога направлена на припинення договірних (зобов`язальних) правовідносин суб`єктів приватного права (відповідачів) у приватноправовій сфері.

Позивач - контролюючий орган не є стороною оспорюваних договорів, не вповноважений владно керувати чи здійснювати прямий безпосередній вплив на господарську діяльність відповідачів, давати дозвіл чи іншим чином визначати дії сторін щодо вчинення чи виконання цього правочину.

Між сторонами зазначеного договору Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОСТОР ЕЛІТ", а також між ними та позивачем відсутні відносини влади та підпорядкування у спірних правовідносинах з його укладення чи виконання, зміст цього правочину не визначає прав та обов`язків його учасників у публічно-правовій сфері, саме тому, заявляючи позов про визнання недійсними договору Головне управління ДПС у Дніпропетровській області втручається у сферу приватноправових відносин, що склалися між відповідачами на принципах свободи вибору контрагентів та свободи договору.

Наведеного підходу до визначення юрисдикції спорів за участю контролюючих органів не змінює посилання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на наявність повноважень, передбачених підпунктом 20.1.30 пунктом 20.1 статтею 20 Податкового кодексу України, а саме звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, адже ця норма, власне, визначає елемент загальної компетенції контролюючого органу, що може бути реалізована суб`єктом владних повноважень виключно у випадках визначених Конституцією та законами України (частина 4 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, самого по собі посилання позивача на наявність повноважень ініціювати судовий розгляд, зокрема повноважень контролюючого органу за підпунктом 20.1.30 пунктом 20.1 статтею 20 Податкового кодексу України, недостатньо, щоб стверджувати про адміністративну юрисдикцію спору.

За змістом частини 4 статті 5, пункту 5 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Таким чином, при реалізації контролюючим органом повноважень за підпунктом 20.1.30 пунктом 20.1 статтею 20 Податкового кодексу України визначальним для віднесення відповідного спору до юрисдикції адміністративних судів залишається з`ясування його публічно-правової природи (змісту, характеру) із застосуванням наведених вище критеріїв, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 17 квітня 2018 року у справі 815/6956/15, від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 17 червня 2020 у справі № 826/10249/18, від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21, від 30 березня 2023 року у справі № 990/1/23, від 31 серпня 2023 року у справа № 640/26320/20, формулюючи універсальний підхід до розмежування приватноправових і публічно-правових спорів, який має враховуватися судами для вирішення питання предметної юрисдикції спору за участю суб`єкта владних повноважень незалежно від конкретного складу сторін.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 29 лютого 2024 року у справі № 580/4531/23.

Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, позивач у позовній заяві посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 08.05.2025 року у справі №420/12471/22, як на підставу для звернення з цим позовом до суду та підсудність цієї категорії справ адміністративним судам.

Наведені доводи позивача суд відхиляє, як необгрунтовані та безпідставні, оскільки спірні правовідносини у цій справі є подібними до правовідносин у справі №580/4531/23 та суттєво відрізняються за змістом від тих, що склались в адміністративній справі №420/12471/22.

У справі №420/12471/22, вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року у кримінальній справі №752/18603/20 визнано винним керівника ТОВ «АГРОРАЙС» у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 205-1 КК України.

Отже, у зазначеній позивачем справі податковий орган заперечує дійсність укладених між АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» і ТОВ «АГРОРАЙС» правочинів, посилаючись на відсутність господарської діяльності цього товариства, оскільки директор ТОВ «АГРОРАЙС», який підписував відповідні правочини від імені юридичної особи, заперечив свою участь в господарській діяльності ТОВ «АГРОРАЙС».

Натомість у цій справі №160/28825/25, як і у справі № 580/4531/23, ГУ ДПС зверталося до адміністративного суду з позовом до товариств про визнання недійсним укладеного ними договору на підставі статті 228 ЦК України.

Слід зазначити, що у справі № 580/4531/23 Велика Палата Верховного Суду виснувала про підвідомчість судам господарської юрисдикції спору за позовом контролюючого органу до суб`єктів господарювання про визнання недійсним правочину (договору) з огляду на те, що між сторонами спірного договору, а також між ними та позивачем (податковим органом) відсутні відносини влади та підпорядкування у спірних правовідносинах з його укладення чи виконання, зміст цього правочину не визначає прав та обов`язків його учасників у публічно-правовій сфері, саме тому, заявляючи позов про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності, позивач - ГУ ДПС втручається у сферу приватноправових відносин, що склалися між відповідачами на принципах свободи вибору контрагентів та свободи договору.

Отже, обставини у справі №420/12471/22 відмінні від цієї справи та справи №580/4531/23 відсутністю фактичної господарської діяльності товариства, що свідчить про неподібність правовідносин у порівнюваних ситуаціях та, як наслідок, про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 08.05.2025 року по справі №420/12471/22.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, то суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі.

На виконання положень ч.1 ст.239 КАС України суд роз`яснює Головному управлінню ДПС у Дніпропетровській області, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Суд роз`яснює позивачу, що відповідно до ч.2 ст.239 КАС України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Згідно з ч.2 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пунктом 5 ч. 1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду, зокрема, в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Позивачем при зверненні до суду з цією позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №2693 (внутрішній номер 451448270) від 30.09.2025 року, копія якої міститься в матеріалах справи.

Оскільки провадження в адміністративній справі №160/28825/25 підлягає закриттю, сума сплаченого Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області судового збору у розмірі 2422,40 грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 238, 239, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в адміністративній справі №160/28825/25 за позовною заявою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд", відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОСТОР ЕЛІТ" про визнання договору недійсним - закрити.

Повернути судовий збір, сплачений Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області згідно з платіжною інструкцією №2693 (внутрішній номер 451448270) від 30.09.2025 року у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп., копія якої міститьсяв матеріалах справи.

Роз`яснити Головному управлінню ДПС у Дніпропетровській області, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Роз`яснити Головному управлінню ДПС у Дніпропетровській області, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Позивачу та відповідачам надіслати копію ухвали про закриття провадження в адміністративній справі.

Ухвала суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 256 та 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7статті 18 Кодексу адміністративного судочинства Україниособам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст ухвали складено та підписано 13.01.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса