Справа № 420/40728/24
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2026-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/40728/24

Категорія 11201000Головуючий у суді І інстанції: Лебедєва Г.В. час і місце ухвалення: спрощене провадження, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Федусика А.Г., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 р. у справі № 420/40728/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №40 від 23.09.2024р. про відмову в призначенні пенсії;

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 23.12.2024 р. №40 про відмову в призначенні пенсії;

- зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати: - до страхового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи 01.07.2000р. по 30.08.2001.р.; - до страхового стажу період догляду за дитиною 24.11.1994р.н. - до стажу роботи, який дає право на отримання пенсії за вислугою років період з 11.08.1989р. по 30.08.2011р.;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію з моменту звернення та довічно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.09.2024 року позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років.

23.09.2024 року Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішення №40 про відмову у призначенні пенсії. Підставою для відмови з призначені пенсії стала відсутність необхідного спеціального стажу. Так, до спеціального стажу не зараховано: - період роботи з 11.08.1989року по 30.08.2001року, оскільки відсутня інформація, що яслі-сад «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна» відноситься до закладів освіти. Окрім цього в рішенні зазначено, що період догляду за дитиною 24.11.1994р.н. до досягнення нею 3-х річного віку можливо зарахувати за умови надання підтверджуючих документів факту виховання, а саме: паспорт дитини або особиста відмітка заявниці про здійснення такого догляду. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж позивачки становить 36 років 3 місяці 21 день. Стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років (по 11.10.2017р.) становить 16 років 1 місяць 11 днів.

18.12.2024 року позивачка повторно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років.

23.12.2024 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийнято рішення №40 про відмову у призначенні пенсії. Підставою для відмови з призначені пенсії стала відсутність необхідного пільгового стажу. Так, до пільгового стажу не зараховано: - Період роботи з 11.08.1989 року по 30.08.2001 року, оскільки відсутня інформація, що яслі-сад «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна» відноситься до закладів освіти. До страхового стажу не зараховано: - Період роботи з 01.07.2000р. по 30.08.2001р., оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня сплата внесків. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж позивачки становить 35 років 6 місяців 18 днів. Пільговий стаж становить 16 років 1 місяць 11 днів (станом на 11.10.2017р.).

Вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №40 від 23.09.2024 року про відмову в призначенні пенсії та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 23.12.2024 року №40 протиправними.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №40 від 23.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 23.12.2024 року №40 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 01.07.2000 року по 30.08.2001 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу, що надає право на призначення пенсії за вислугу років, період її роботи на посаді музичного керівника в яслах-садку «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна» (шахтоуправління «Україна», ГОАО шахта «України» ДПГХК «Селидіввугілля») з 11.08.1989 року по 30.08.2001 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.12.2024 про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду в даній справі. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Чернівецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ГУ ПФУ в Чернівецькій області посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

08.09.2025 року відповідач надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у якому вказує на те, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у матеріалах справа доказам та прийняв обґрунтоване рішення.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 16.09.2024 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п «е» ст. 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

Органом, що приймає рішення за заявою позивача від 16.09.2024 року, за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішенням №40 від 23.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю необхідної кількості стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. В обґрунтування рішення зазначено: «Вік заявниці 54 роки. Відповідно до п. 2-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (11.10.2017р.) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на призначення пенсії за вислугу років мають право працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, незалежно від віку, та за наявності спеціального стажу роботи, за переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993р. станом на 11 жовтня 2017 року - 26 років 6 місяців при умові звільнення з посади, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. Страховий стаж особи - 36 років 3 місяці 21 день Стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років (по 11.10.2017) становить 16 років 1 місяць 11 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: До спеціального стажу роботи не зараховано період згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 З 11.08.1989р по 30.08.2001р., оскільки відсутня інформація, що яслі-сад «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобудку вугілля шахта «Україна» відноситься до закладів освіти. Звертаємо увагу, що даний період зараховано по 30.06.2000р., оскільки на виконання Указу Президента України від 04.05.1998 №401 та постанов Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 №794 (далі постанова №794), ВІД 08.06.1998 №832 персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування впроваджувався протягом 1998 - 2000 років. Починаючи з 01.07.2000 обчислення пенсій здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 за даними системи персоніфікованого обліку (пункт 3 постанови №794). Інформація в індивідуальних відомостях про застраховану особу заявника за вищезазначені періоди, відсутня. За відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про роботу у період після липня 2000 року до січня 2004 року, записи трудових книжок доцільно підтвердити додатковими документами. За доданими документами період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення нею 3-х річного віку), можливо зарахувати за умови надання підтверджуючих документів факту виховання, а саме: паспорт дитини або особиста відмітка заявниці про здійснення такого догляду.».

Згідно Форми РС-право станом на 16.09.2024 року страховий стаж позивача становив 35 років 1 місяць 21 день.

18.12.2024 року позивач повторно звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Органом, що приймає рішення за заявою позивача від 18.12.2024 року, за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішенням №40 від 23.12.2024 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу. В обґрунтування рішення зазначено: «Вік заявниці 54 роки. Пунктом 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено право на пенсію за вислугу років, зокрема, працівників освіти за умови, якщо вони на день набуття чинності Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій від 03.10.2017 №2148-VII, тобто станом на 11 жовтня 2017 року, мають вислугу років, необхідну для призначення пенсії. Водночас право виходу на пенсію за вислугу років незалежно від віку мають особи, вислуга років яких на відповідних посадах становить не менше як: 25 років - на 1 квітня 2015 року; 25 років 6 місяців - на 31 грудня 2015; 26 років 6 місяців - на 11 жовтня 2017 року. Страховий стаж становить 35 років 6 місяців 18 днів. Пільговий стаж особи становить 16 років 1 місяць 11 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.07.2000 по 30.08.2001, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня сплата внесків; за доданими документами до пільгового стажу не зараховано: - період роботи з 11.08.1989 по 30.08.2001, оскільки відсутня інформація, що яслі-сад «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна» відноситься до закладів освіти.».

Згідно Форми РС-право станом на 18.12.2024 року до страхового стажу позивача зараховано наступні періоди:

- 01.09.1987 по 03.07.1989 (особливості трудової діяльності навчання у вищих/середн.НЗ);

- 11.08.1989 по 30.06.2000;

- 31.08.2001 по 31.12.2003 (особливості трудової діяльності прац. освіти, соцзабезпечення);

- 01.01.2004 по 10.10.2017 (особливості трудової діяльності прац. освіти, соцзабезпечення);

- 11.10.2017 по 31.08.2024;

- 04.09.2024 по 30.11.2024 (особливості трудової діяльності безробіття).

Всього страховий стаж позивача станом на 18.12.2024 року становив 35 років 6 місяць 18 днів.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивачка оскаржила їх до суду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, відмовляючи зараховувати спірні періоди, діяли не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV), у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 8 вказаного Закону право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Частиною першою статті 24 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11 жовтня 2017 року) доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV наступного змісту: особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому, абзацами 1, 2 пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону №2148-VIII, передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Статтею 2 Закону №1788-ХІІ визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно зі статтею 7 Закону №1788 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII, набрав чинності 01.04.2015) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції наступного змісту: право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №911-VIII, набрав чинності 01.01.2016) внесено зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема, у пункті «е» в абзаці першому слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років і доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим.

Таким чином, з прийняттям Закону №213-VIII було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

За таких обставин, за приписами пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-ХІІ, в редакції, яка після рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, відновлено право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Ухвалюючи рішення від 04 червня 2019 року №2-р/2019, Конституційний Суд України вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що з 04.06.2019 (з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019 від 04.06.2019) при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ необхідно застосовувати положення цього Закону у редакції до внесення змін Законами №213 VIII від 02.03.2015 та №911-VIII від 24.12.2015.

З огляду на викладене, враховуючи ту обставину, що позивач звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 29.08.2024, тобто після прийняття рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019, у спірних правовідносинах мають бути застосовані положення пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якими передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

За змістом статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 Кабінетом Міністрів України постановою №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами

Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Особливості підтвердження трудового стажу окремих категорій працівників визначені пунктом 20 Порядку № 637, згідно з яким у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17.

Відповідно до статті 81 Закону №1788-ХІІ призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

За правилами статті 82 Закону №1788-ХІІ документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії (стаття 81), не пізніше 10 днів з дня їх надходження.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії, видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.

Відповідно до п.1.1 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі по тексту Порядок №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 1.8 Порядку №22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Пунктом 4.1 Порядку №22-1 встановлено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності); 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Згідно з пунктом 4.3 Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 16.09.2024 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п «е» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ.

Органом, що приймає рішення за заявою позивача від 16.09.2024 року, за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішенням №40 від 23.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років.

18.12.2024 року позивач повторно звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Органом, що приймає рішення за заявою позивача від 18.12.2024 року, за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішенням №40 від 23.12.2024 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років.

Підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії на вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно обох рішень, стала відсутність станом на 11.10.2017 спеціального стажу (вислуги), що надає право на призначення такого виду пенсії.

За розрахунком, наведеного в оспорюваних рішеннях, а також з розрахунку стажу (форми РС-право) станом на 18.12.2024 року, тривалість страхового стажу становить 35 років 6 місяців 18 днів, спеціального стажу (працівник освіти) 16 років 1 місяць 11 днів.

Позивачем у позові на обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідачами безпідставно не зараховано до страхового стажу період роботи з 01.07.2000року по 30.08.2001 року; до страхового стажу період догляду за дитиною 24.11.1994р.н.; до стажу роботи, який дає право на отримання пенсії за вислугою років період з 11.08.1989 року по 30.08.2011 року.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.07.2000 року по 30.08.2001 року, суд зазначає наступне.

З оскаржуваних рішень вбачається, що підставою не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.07.2000 року по 30.08.2001 року, стала відсутність сплата внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Система персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування була запроваджена з 01.07.2000 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №794 від 04.06.1998 «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування». Однак, повноцінне функціонування цієї системи та обов`язковість подання роботодавцями відомостей формувалися поступово.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно ч.2 ст.20 Закону №1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1,2,5-7,9,10,12,15,17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Частинами 5-6 ст.20 Закону №1058-IV передбачено, що страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч.10 ст.20 Закону №1058-IV).

Згідно ч.12 ст.20 Закону №1058-IV страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ, за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Відповідно до ст.106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Таким чином, до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, проте відповідальність за несплату страхових внесків покладена законодавством на страхувальника.

При таких обставинах порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків (у зв`язку із чим утворилася заборгованість зі сплати таких внесків) тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи.

Згідно ст.113 Закону №1058-IV держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

Верховним Судом сформована усталена правова позиція, відповідно до якої особа, яка звернулась за призначенням пенсії, не має відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи (зокрема, постанови від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 01.11.2018 у справі №199/1852/15-а, від 12.09.2019 у справі №489/2283/16-а, від 01.03.2021 у справі №423/757/17, від 27.05.2021 у справі №343/659/17).

Вказані правові висновки підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, відповідно несплата страхових внесків страхувальником не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи, підтверджених даними трудової книжки.

Саме трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи (ч.1 ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII).

Відповідно до записів в трудовій книжці серії НОМЕР_1 позивач з 11.08.1989 року по 31.08.2001 року працювала музичним керівником яслі-садок «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна». Записи підписані уповноваженою особою та завірені печаткою, виправлень чи закреслень не містять.

Оскаржуваним рішенням в межах вказаних записів трудової книжки не зараховано період роботи з 01.07.2000 року по 30.08.2001 року. Однак судом встановлено, що вказаний періоди роботи позивачки, який не зараховано їй до страхового стажу через відсутність відомостей про сплату страхованих внесків роботодавцем підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

В оскаржуваних рішеннях та у відзиві на позов відповідач також не заявив про будь-які неточності записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , що вказаного періоду.

Також суд враховує, що стаж роботи позивача на яслях-садок «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна» з 11.08.1989 року по 30.06.2000 року, пенсійним органом зараховано до страхового стажу позивача.

Отже, період роботи з 01.07.2000 року по 30.08.2001 року підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо не зарахування до страхового стажу період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд враховує наступне.

Відповідно до частини 3 статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Згідно з частиною 2 статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

У пункті 11 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі Порядок №637) зазначено про те, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України.

Пункт 11 вказаного Порядку №637 до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2010 №233 Про внесення змін до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній передбачав, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або виписки із паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть), а також документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала (виписка із трудової книжки, довідка органів управління житловим фондом чи довідка сільської, селищної Ради народних депутатів).

Таким чином, до страхового стажу зараховуються періоди, протягом яких особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за які щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до трудового стажу для призначення пенсії до 01.01.2004 (дата набрання чинності Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування), зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

До трудового стажу до 01.01.2004 включався час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Як встановлено судом, позивач ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дочку ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Селідарівського міського управління юстиції.

При цьому, записами трудової книжки підтверджується та обставина, що позивач з 11.08.1989 року по 31.08.2001 року працювала музичним керівником в яслах-садку «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна».

З долученої до матеріалів справи копії розрахунку страхового стажу позивача за формою РС-право випливає, що період роботи з 11.08.1989 року по 30.06.2000 року, який перетинається з народженням дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсійним органом зараховано до страхового стажу позивача.

Таким чином, позов в цій частині є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Щодо не зарахування до спеціального стажу роботи, який дає право на отримання пенсії за вислугою років періоду з 11.08.1989 року по 30.08.2011 року, суд зазначає наступне.

Так, в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 наявні наступні записи:

- запис № 2 - 11.08.1989 року прийнята музичним керівником і направлена в яслі-садок «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна»;

- запис № 3 - 01.04.1995року у зв`язку із приєднанням шахти «Селидовська» до шахти «Україна» створено шахтоуправління «Україна»;

- запис № 4 - 08.04.1997 року шахтоуправління «Україна» перетворено у ГОАО шахта «України» ДПГХК «Селидіввугілля»;

- запис № 5 31.08.2001 року звільнена за переведенням в Селидівський відділ освіти по п. 5 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Виконавчого комітету Селидівської міської ради від 08.08.2001 року № 274 «Про затвердження акту прийому-передачі дошкільних закладів № 26 «Рябінка», № 18 «Космос» з балансу підприємств ДХК «Селидів-вугілля» до комунальної власності територіальної громади м. Селидового», на виконання рішення сесії міської ради від 12.07.2001 року «Про передачу до комунальної власності територіальної громади м. Селидового дошкільних закладів № 26 «Рябінка», № 18 «Космос», затверджено акт прийому-передачі дошкільних закладів № 26 «Рябінка», № 18 «Космос» з балансу підприємств ДХК «Селидів-вугілля» до комунальної власності територіальної громади м. Селидового.

З оскаржуваних рішень вбачається, що період роботи з 11.08.1989 року по 30.08.2001 року не зараховано до пільгового стажу позивача, оскільки відсутня інформація, що яслі-сад «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна» відноситься до закладів освіти.

При цьому, зауважень щодо записів трудової книжки в частині спірних періодів відповідачами не зазначено.

На момент початку трудової діяльності позивача, правовідносини у сфері освіти, зокрема регулювалися Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про народну освіту» № 2778-VIII від 28.06.1974 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 18 Закону Української PCP «Про народну освіту», з метою створення найсприятливіших умов для виховання дітей дошкільного віку і подання необхідної допомоги сім`ї створювалися дитячі ясла, дитячі садки, дитячі ясла-садки загального і спеціального призначення та інші дитячі дошкільні заклади.

Дитячі дошкільні заклади організовувалися виконавчими комітетами районних, міських, сільських і селищних Рад депутатів трудящих, а також з їх дозволу державними підприємствами, установами та організаціями, колгоспами, кооперативними та іншими громадськими організаціями.

Аналогічні положення містились в Законі Української РСР «Про освіту» №1060-XII від 23.05.1991 року.

Положеннями ч. 1, 5 ст. 11 Закон України «Про освіту» № 2145-VIII від 05.09.2017 року абз. 7 ст. 17 Закону України «Про дошкільну освіту» № 2628-III від 11.07.2001 року передбачено, що метою дошкільної освіти є забезпечення цілісного розвитку дитини, її фізичних, інтелектуальних і творчих здібностей шляхом виховання, навчання, соціалізації та формування необхідних життєвих навичок. Органи місцевого самоврядування створюють умови для здобуття дошкільної освіти шляхом: формування і розвитку мережі закладів освіти; замовлення підготовки педагогічних працівників; реалізації освітніх програм неформальної освіти для батьків; проведення інших заходів.

Управління системою дошкільної освіти, зокрема здійснюють органи місцевого самоврядування.

З наведеного слідує, що в період початку трудової діяльності позивача та в подальшому, дошкільні навчальні заклади організовувались зокрема органами місцевого самоврядування, які і здійснювали управління ними.

Суд зазначає, що за змістом частини першої статті 10 Закону України «Про освіту» невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта.

Відповідно до частини першої, другої статті 4 Закону України «Про дошкільну освіту» дошкільна освіта є обов`язковою первинною складовою частиною системи безперервної освіти в Україні. Дошкільна освіта - цілісний процес, спрямований на: забезпечення всебічного розвитку дитини дошкільного віку відповідно до її задатків, нахилів, здібностей, індивідуальних, психічних та фізичних особливостей, культурних потреб; формування у дитини дошкільного віку моральних норм, набуття нею життєвого соціального досвіду.

Згідно із статтею 5 Закону України «Про дошкільну освіту» систему дошкільної освіти становлять: заклади дошкільної освіти незалежно від підпорядкування, типів і форми власності; наукові і методичні установи; органи управління освітою; освіта та виховання в сім`ї.

Учасниками освітнього процесу у сфері дошкільної освіти є, зокрема, педагогічні працівники: директори, заступники директора з навчально-виховної (виховної) роботи, вихователі-методисти, вихователі, старші вихователі, асистенти вихователів, вчителі (усіх спеціальностей), вчителі-дефектологи, вчителі-логопеди, практичні психологи, соціальні педагоги, інструктори з праці, інструктори з фізкультури, інструктори слухового кабінету, музичні керівники, керівники гуртків, студій, секцій, інших форм гурткової роботи та інші спеціалісти (статті 27 цього Закону).

Відповідно до статті 30 цього Закону педагогічний працівник закладу дошкільної освіти - особа з високими моральними якостями, яка має вищу педагогічну освіту за відповідною спеціальністю та/або професійну кваліфікацію педагогічного працівника, забезпечує результативність та якість роботи, а також фізичний і психічний стан якої дозволяє виконувати професійні обов`язки. Педагогічні працівники мають право на додаткову оплачувану відпустку. Тривалість відпустки помічників вихователів закладів дошкільної освіти становить 28 календарних днів. Окремим категоріям працівників закладів дошкільної освіти (ясел-садків) компенсуючого типу, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним навантаженням, надається щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (Постанови № 909), серед яких в розділі 1. «Освіта» є заклади «Дошкільні навчальні заклади всіх типів» зазначено посади: директори (завідуючі), вихователі-методисти, вихователі, асистенти вихователів дошкільних навчальних закладів в інклюзивних групах, музичні керівники, вчителі-дефектологи, вчителі-логопеди, практичні психологи.

В примітці 2 Постанови № 909, зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відмовляючи позивачеві в зарахуванні періоду її роботи музичним керівником в яслах-садку «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна» (шахтоуправління «Україна», ГОАО шахта «України» ДПГХК «Селидіввугілля») з 11.08.1989 року по 30.08.2001 року, відповідачі діяли протиправно.

Суд відхиляє доводи Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про те, що при винесені наступного рішення по пенсійні справі позивача, попереднє рішення автоматично скасовується, оскільки таке відповідачем ніяк не обґрунтовано, а Порядку № 22-1 таких положень не містить.

З огляду на викладене та враховуючи, що відповідачі, відмовляючи зараховувати вищезазначені спірні періоди, діяли не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, вимоги позивача про визнання рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №40 від 23.09.2024 року та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 23.12.2024 року № 40, протиправними та їх скасування, - є цілком обґрунтованими та таким що підлягають задоволенню.

Отже, порушені права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 01.07.2000 року по 30.08.2001 року та зобов`язання зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу, що надає право на призначення пенсії за вислугу років, період її роботи на посаді музичного керівника в яслах-садку «Космос» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля шахта «Україна» (шахтоуправління «Україна», ГОАО шахта «України» ДПГХК «Селидіввугілля») з 11.08.1989 року по 30.08.2001 року.

За приписами п. 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви позивача засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, а в наступному Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області визначено, як структурний підрозділ органу, що призначатиме пенсію та який прийматиме рішення за заявою про призначення пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що останнє рішення від 23.12.2024 року №40 прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області за принципом екстериторіальності, і саме воно досліджувало пенсійні документи позивача за повторною заявою і вирішувало питання щодо зарахування періодів роботи ОСОБА_1 до страхового стажу і призначення пенсії.

Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання зарахувати періоди роботи та призначити позивачу пенсію є саме Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву ОСОБА_1 від 18.12.2024 року про призначення пенсії за віком та прийняв рішення про відмову у її призначенні.

Таким чином, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, після скасування оскаржуваного рішення, зобов`язано зарахувати ОСОБА_1 до страхового та спеціального стажу спірні періоди роботи та вирішувати питання щодо призначення пенсії.

Натомість, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за її заявою.

При цьому, згідно з пунктом 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області визначено як суб`єкт, який буде здійснювати виплату пенсії позивачу за місцем за місцем її проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання.

Оскільки призначення розміру пенсії та з урахуванням висновків суду стосовно зарахування конкретного періоду трудової діяльності позивача, зроблених в ході вирішення цієї справи, належить до дискреційних повноважень пенсійного органу, суд не вбачає підстав для втручання у дискреційні повноваження відповідача на теперішньому етапі їх реалізації.

В такому випадку належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.12.2024 про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року по справі № 420/40728/24, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді А.Г. Федусик О.І. Шляхтицький