Справа № 520/10205/25
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2026-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 р. № 520/10205/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (, вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, 61002), третя особа - Начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області полковник поліції Токар Петро Танасійович (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, 61002, РНОКПП НОМЕР_2 ) про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся представник позивача з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- застосувати ефективні засоби правового захисту, як в правовому, так і практичному аспектах, які реально призведуть до поновлення порушеного права на заробітну плату при звільненні у виді суми грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, на підставі судового рішення, яким: зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні основної відпустки (2023, 2024, 2025 рр.) у розмірі 156 886,48 (сто п`ятдесят шість тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн. 48 коп.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.

Керуючись приписами ст. 171, 257, 262 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 258 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що наказом ГУНП в Харківській області від 21.03.2023 № 135 о/с «По особовому складу» позивача прийнято на службу в поліцію на посаду слідчого слідчого відділу Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області.

Наказом ГУНП в Харківській області від 12.03.2025 № 121 о/с позивача було звільнено за п. 6 ч. 1 ст. 77 згідно з Законом України «Про Національну поліцію» у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за період з 21.03.2023 по 31.12.2023 у кількості 9 діб, за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку у кількості 30 діб за 2024 рік та за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за період з 01.01.2025 по 12.03.2025 у кількості 5 діб.

18 березня 2025 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про виплату всіх сум, що належить до виплати, оскільки в день звільнення (12.03.2025) позивач не працював.

06 квітня 2025 року позивач звернувся до відповідача із повторною вимогою про виплату усіх належних йому сум.

18 квітня 2025 року позивачем отримано відповідь від відповідача, у якій повідомлено про проведення нарахування та виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки у кількості 44 календарних дні.

Як зазначено у відповіді, розрахунок грошової компенсації здійснено виходячи з розміру місячного грошового забезпечення позивача на день звільнення, а саме: посадового окладу у розмірі 2400,00 грн, окладу за спеціальним званням у розмірі 1400,00 грн, надбавки за стаж служби у розмірі 190,00 грн та надбавки за специфічні умови проходження служби у розмірі 1596,00 грн, що в сукупності становить 5586,00 грн.

Одноденний розмір грошового забезпечення визначено шляхом ділення зазначеної суми на 30 календарних днів, після чого проведено множення на кількість невикористаних днів відпустки. Таким чином, сума грошової компенсації за 44 дні невикористаної відпустки склала 8192,80 грн. З урахуванням утримання військового збору у розмірі 5 % зазначена сума була виплачена позивачу у розмірі 7783,16 грн шляхом перерахування коштів на його банківський рахунок в АТ КБ «ПриватБанк».

Не погоджуючись із проведеним розрахунком, позивач зазначає, що відповідачем здійснено виплату грошової компенсації у меншому розмірі, ніж передбачено законодавством. На обґрунтування своєї позиції позивач вказує, що при визначенні суми компенсації мала застосовуватись середня заробітна плата, обчислена виходячи з виплат за останні дванадцять місяців служби.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що загальна сума грошового забезпечення позивача за період з січня 2024 року по січень 2025 року становила 1 350 648,65 грн. Виходячи із зазначеного, на думку позивача, середньомісячний та середньоденний розмір грошового забезпечення мав визначатися шляхом ділення суми грошового забезпечення за останні дванадцять місяців на відповідну кількість місяців та календарних днів.

За таких розрахунків, як зазначає позивач, сума грошової компенсації за 44 дні невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки мала складати 165 079,28 грн, у зв`язку з чим різниця між фактично виплаченою сумою та, на переконання позивача, належною до виплати сумою становить 156 886,48 грн.

Крім того, позивач зазначає, що станом на день звернення до суду виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності за період перебування на лікарняному відповідачем не здійснена.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України(далі -КЗпП України) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 24 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки».

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.015 № 580-VIIIслужба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII).

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону № 580-VIIIполіцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIIIполіцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Системний аналіз наведених законодавчих приписів свідчить, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права.

Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII.

Таким чином, з нормативного тлумачення наведених правових норм висновується, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже в протилежному випадку - це суперечитиме суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.

Відтак, з огляду на не врегулювання приписами Закону № 580-VIIIі Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВРі частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, яка відступила від попередніх висновків Верховного Суду щодо стягнення компенсації за невикористані дні відпусток працівниками МВС.

Тож ураховуючи, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Відповідно до статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, порядок та умови виплати якого визначаються Міністром внутрішніх справ України.

Такий порядок визначений Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі Порядок № 260).

Згідно з абзацами сьомим та восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток. Виплата такої компенсації проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення зі служби, при цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення його розміру на 30 календарних днів.

Як встановлено судом з матеріалів справи, наказом ГУНП в Харківській області від 12.03.2025 № 121 о/с позивача звільнено зі служби в поліції із зазначенням кількості невикористаних днів щорічної основної оплачуваної відпустки у кількості 44 календарних дні. Вказана обставина сторонами не заперечується.

На виконання вимог зазначеного наказу відповідачем проведено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 44 дні, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення позивача на день звільнення, у відповідності до приписів пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260.

Суд погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, про те, що правовідносини щодо порядку визначення розміру грошової компенсації за невикористану відпустку поліцейським врегульовані спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про Національну поліцію» та Порядком № 260, які мають пріоритет у застосуванні перед загальними нормами трудового законодавства.

Аналогічна правова позиція щодо пріоритетності спеціального правового регулювання у спорах, пов`язаних із проходженням публічної служби, неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 9901/929/18 та у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 640/20160/18.

Доводи позивача про необхідність застосування при визначенні розміру грошової компенсації Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, суд вважає необґрунтованими, оскільки зазначений нормативно-правовий акт регулює загальні трудові правовідносини та підлягає застосуванню лише у випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовано відповідні правовідносини.

Натомість порядок визначення розміру грошової компенсації за невикористану відпустку поліцейським прямо врегульований Порядком № 260, який є чинним, не визнаним у встановленому законом порядку протиправним або нечинним, та обов`язковим до застосування відповідачем.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку у кількості 44 дні, діяв у межах наданих повноважень, на підставі та у спосіб, визначені чинним законодавством.

За таких обставин підстав для задоволення позовних вимог про стягнення додаткової суми грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку суд не вбачає.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Надаючи оцінку всім доводам сторін, суд також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі Ґарсія Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що …хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід….

Щодо інших посилань сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, то у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (, вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, 61002), третя особа - Начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області полковник поліції Токар Петро Танасійович (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, 61002, РНОКПП НОМЕР_2 ) про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12 січня 2026 року.

Суддя Н.А. Полях