Справа № 440/5802/25
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2026-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року

м. Київ

справа № 440/5802/25

касаційне провадження № К/990/30947/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Бившевої Л.І.,

суддів: Хохуляка В.В., Ханової Р.Ф.,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОІЛ СХІД РІТЕЙЛ» (далі - Товариство) на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 (суддя Довгопол М.В.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2025 (головуючий суддя - Катунов В.В., судді - Подобайло З.Г., Чалий І.С.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОІЛ СХІД РІТЕЙЛ» до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі - Управління) про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

29.04.2025 Товариство через підсистему «Електронний суд» Товариство подало до суду позов до Управління, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення Управління №476-л від 22.04.2025 про припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним №23000055 терміном дії з 05.10.2023 до 05.10.2028, виданої Товариству на АЗС за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, вулиця С. Будного, буд. 21.

Разом з позовною заявою Товариство подало до суду заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просило суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Управління №476-л від 22.04.2025 про припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним №23000055 терміном дії з 05.10.2023 до 05.10.2028, виданої Товариству на АЗС за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, вулиця С. Будного, буд. 21, до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом Товариства до Управління про визнання протиправним та скасування рішення.

В обґрунтування вимог вказаної заяви Товариство вказувало на те, що Товариство у строки, передбачені статтею 86 Податкового кодексу України, подало заперечення на висновки акта фактичної перевірки, які покладено в основу рішення про припинення дії ліцензії, проте станом на день прийняття рішення про припинення дії ліцензії Товариство не отримало результатів розгляду заперечень, що свідчить про очевидну протиправність такого рішення. Крім того, ані витяг з розпорядження №476-л від 22.04.2025, ані рішення про припинення дії ліцензії №476-л від 22.04.2025 не містять опису підстав (обґрунтування) прийняття рішення про припинення дії ліцензії на підставі пункту 5 частини другої статті 46 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», а містять лише формальне посилання на норму законодавства, що також підтверджує очевидну протиправність рішення. Також, Товариство вказувало на те, що господарська діяльність Товариства здійснюється на автозаправних станціях, що знаходиться в користуванні позивача, на підставі договорів оренди, зокрема, на АЗС, що знаходиться за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, вулиця С. Будного, буд. 21. Дія ліцензії №23000055, враховуючи вимоги пункту 5 частини другої статті 46 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», буде припинена 24.04.2025. Відповідно із дати припинення дії ліцензії та внесення відомостей про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального, у силу приписів статті 232 Податкового кодексу України Товариство буде повністю позбавлене можливості здійснювати дії, які передбачені статтями 231 та 231 Податкового кодексу України, а також буде повністю позбавлене можливості здійснювати господарську діяльність. На переконання позивача, навіть коли судом буде розглянуто позов щодо вказаного рішення та орган ліцензування повинен буде відновити запис у Єдиному реєстрі ліцензіатів, порушене право Товариства на здійснення господарської діяльності із 24.04.2025 по дату розгляду справи по суті не буде відновлено та вказаний спосіб захисту не буде ефективним. Відтак, позивач вважає, що існують принаймні дві ознаки - неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів та очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Полтавський окружний адміністративний суд ухвалою від 01.05.2025, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2025, відмовив Товариству у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Рішення судів мотивовані тим, що обраний заявником захід забезпечення позову (зупинення дії рішення Управління №476-л від 22.04.2025) фактично є вирішенням справи, оскільки його вжиття надасть в такий спосіб суб`єкту господарювання можливість продовжувати здійснення господарської діяльності з використанням ліцензії, дію якої припинено. Водночас, позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення в справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті. Також, суди вказали, що позивачем жодним чином не доведено та документально не підтверджено обставини, які б вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Крім того, суди зазначили, що надання суб`єкту господарювання можливість продовжувати здійснення господарської діяльності з використанням ліцензії, дію якої припинено у зв`язку з встановленими порушеннями, може призвести до більш негативних і незворотних наслідків, в тому числі для життя та здоров`я працівників АЗС та споживачів у разі можливих аварійних ситуацій, ніж із наслідками у разі якщо судом буде встановлено правомірність рішення Управління про припинення дії ліцензії. Тобто, у розглядуваній ситуації не буде дотримано пропорційного балансу між правами та інтересами заявника та наслідками впливу заходів забезпечення позову на права та законні інтереси заінтересованих осіб.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, Товариство подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга вмотивована тим, що обраний заявником спосіб забезпечення позову відповідає його предмету та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.

Скаржник вказує на неврахування судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень висновків, що викладені Верховним Судом у постановах від 14.12.2021 у справі № 240/16920/21, від 15.04.2022 у справі № 440/6755/21, 11.01.2023 у справі № 640/10679/22, від 31.07.2024 у справі № 140/36282/23, від 18.03.2025 у справі № 380/18610/24, від 09.01.2025 у справі № 600/1928/24-а, від 19.10.2023 у справі № 440/9568/22.

Верховний Суд ухвалою від 11.08.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу Управління просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги Товариства, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 05.01.2026 закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами і призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження з 07.01.2026.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Ключовим питанням під час касаційного перегляду справи є перевірка дотримання судами першої та апеляційної інстанцій вимог статей 150 - 154 КАС України в контексті наявності/відсутності підстав для забезпечення позову у цій справі, з урахуванням фактичних обставин і предмета позовних вимог, у спосіб, обраний позивачем і застосований судами попередніх інстанцій.

Частинами першою та другою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина 2 статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).

Питання застосування статей 150 - 154 КАС України було предметом неодноразового розгляду Верховний Судом (зокрема, але не виключно, постанови від 14.01.2025 у справі № 580/9027/24, від 09.04.2025 у справі № 160/26885/24, від 02.04.2025 у справі № 160/28383/24, від 20.03.2025 у справі № 460/179/24, від 21.05.2025 у справі № 160/12100/24, від 09.10.2025 у справі № 440/6267/25, від 28.10.2025 у справі № 440/5676/25, від 05.11.2025 у справі № 440/5297/25).

Верховний Суд зазначав, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову, повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Суд також повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

У постанові від 19.10.2023 у справі № 440/9568/22 Верховний Суд сформулював такий висновок. Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

В ухвалі від 24.01.2024 у справі №140/1568/23 Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.

Отже, та обставина, що в іншій справі позов було забезпечено і Верховний Суд з цим погодився, не означає наявність безумовних підстав для застосування таких заходів у будь-якій іншій справі, в тому числі з подібним предметом спору. Це обґрунтовується тим, що за змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість, результат вирішення справи та/або порушеного питання завжди залежить від фактичних обставин у кожній конкретній справі, доказів, наявних на підтвердження доводів та/або заперечень, та їх сукупної правової оцінки.

У справі, що розглядається, Товариство звернулось до суду із заявою про забезпечення позову, в якому просило зупинити дію рішення до набрання законної сили рішенням суду. Мотивувало такі вимоги, зокрема, тим, що не зможе повноцінно здійснювати господарську діяльність, що призведе до несплати обов`язкових податків, зборів та платежів до місцевих та державного бюджету України. Крім того, заявник має низку зобов`язань із постачання палива іншим суб`єктам господарювання, серед іншого, державним органам та органам місцевого самоврядування. Вказувало Товариство і про очевидну протиправність прийнятого стосовно нього рішення.

В свою чергу, зі змісту мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень слідує, що висновок судів про відсутність підстав для задоволення вимог заяви про забезпечення позову вмотивований обставинами того, що: заявником захід забезпечення позову фактично є вирішенням справи, оскільки його вжиття надасть в такий спосіб суб`єкту господарювання можливість продовжувати здійснення господарської діяльності з використанням ліцензії, дію якої припинено; позивачем жодним чином не доведено та документально не підтверджено обставини, які б вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача; надання суб`єкту господарювання можливість продовжувати здійснення господарської діяльності з використанням ліцензії, дію якої припинено у зв`язку з встановленими порушеннями, може призвести до більш негативних і незворотних наслідків, в тому числі для життя та здоров`я працівників АЗС та споживачів у разі можливих аварійних ситуацій, ніж із наслідками у разі якщо судом буде встановлено правомірність рішення Управління про припинення дії ліцензії.

Верховний Суд погоджується із обґрунтованістю таких висновків судів, з огляду на наступне.

Так, Верховний Суд дотримується усталеної позиції, що заявник має довести перед судом існування та вплив на нього обставин, з огляду на які він просить вжити заходи забезпечення позову.

Принагідно, колегія суддів зазначає, що припинення дії ліцензії стосовно одного виду діяльності суб`єкта господарювання (в тому числі й основного) за наявності інших відкритих КВЕД відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не може слугувати єдиним та безперечним доказом на користь висновку про наявність підстав для забезпечення позову.

Доводячи обставини впливу рішення контролюючого органу на господарські відносини суб`єкта господарювання з третіми особами, а також на розрахунки із бюджетом в частині сплати обов`язкових податків та зборів, недостатнім лише посилання на вказані обставини. За наявності у відповідного платника податків можливості здійснювати інші види діяльності, відсутні підстави стверджувати про об`єктивну неможливість виконання таким суб`єктом господарювання взятих на себе господарських зобов`язань перед третіми особами. З цих же підстав не можуть бути визнані обґрунтованими доводи заявника про неможливість сплачувати податки і збори.

У світлі викладеного вище колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що Товариство не довело існування та впливу на нього обставин, виходячи з яких він просив вжити заходи забезпечення позову. Недоведеність таких обставин була підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки обов`язковою передумовою для співставлення інтересів сторін є встановлення реальності впливу або можливості впливу на такі інтереси спірних правовідносин, в той час як суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що в цій справі відсутні жодні докази на підтвердження настання обставин, про які вказувало Товариство. Вжиття заходів забезпечення позову на основі одних лише тверджень є невиправданим та порушує правову визначеність у відповідних правовідносинах.

З огляду на означені вище обставини колегія суддів погоджується з мотивами судів попередніх інстанцій, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.

Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування заходів забезпечення адміністративного позову є помилковим.

Крім того, Верховним Судом враховано, що 03.12.2025 набрало законної сили рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.09.2025 у даній справі, яким у задоволенні позову Товариства до Управління про визнання протиправним та скасування рішення було відмовлено.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм процесуального права, колегії суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм процесуального права, які могли б бути підставою для їх скасування, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 3, 345, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОІЛ СХІД РІТЕЙЛ» залишити без задоволення, ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2025 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.І. Бившева В.В. Хохуляк Р.Ф. Ханова