Справа № 420/43277/25
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2026-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 січня 2026 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши у порядку письмового провадження заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТФАН» про вжиття заходів забезпечення позову в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТФАН» (Масив 34, буд. 26, територіальна громада Таїровська, Одеська область, 65037, ) до Управління державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Тролейбусна, буд. 12, м. Тернопіль, 46027, ), Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, 51, м. Київ, 03150, ) про визнання протиправним та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТФАН» до Управління державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування постанови.

Разом із позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову в якій просить суд 18 грудня 2025 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову в якій просить суд: зупинити стягнення штрафу на підставі постанови Управління державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті про накладення штрафу від 16 грудня 2025 року № П002/25 - до набрання законної сили судовим рішенням у справі за адміністративним позовом ТОВ «ЕКСПЕРТФАН».

В обґрунтування заяви зазначено, що оскаржувана постанова від 16 грудня 2025 року № П002/25 набула чинності 25 грудня 2025. Відповідно до частини 7 статті 44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції», через 15 днів з цієї дати - тобто 09 січня 2026 року відповідач має право звернутися до органу державної виконавчої служби для примусового стягнення штрафу. Окрім того, позивач звертає увагу на тлумачення пункту 5 частини 1 статті 151 КАС України, яким передбачено забезпечення позову шляхом «зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку». Законодавець використав термін «стягнення», а не «примусове стягнення». Стягнення охоплює як добровільну сплату (протягом 15 днів відповідно до ч. 7 ст. 44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції»), так і примусове виконання через виконавчу службу. Постанова відповідача-1 від 16 грудня 2025 року № П002/25 є виконавчим документом відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає, що примусове виконання рішень здійснюється на підставі, зокрема, «постанов інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону наділені повноваженнями накладати адміністративні стягнення у вигляді штрафу». Цей виконавчий документ вже існує, він набрав чинності 25 грудня 2025 року, і на його підставі здійснюватиметься стягнення штрафу. Позивач вважає, що суд має право зупинити стягнення на підставі цього виконавчого документа (постанови від 16.12.2025 № П002/25) незалежно від того, чи вже відкрито виконавче провадження органом державної виконавчої служби. Пункт 5 частини 1 статті 151 КАС не містить жодної вказівки на те, що зупинення стягнення можливе лише після відкриття виконавчого провадження. Більше того, якщо тлумачити цю норму так, що зупинення можливе лише після відкриття виконавчого провадження, це позбавляє інституту забезпечення позову його превентивного характеру та робить його неефективним у випадках, коли автоматизовані системи виконавчого провадження здійснюють стягнення практично миттєво після відкриття провадження. Термін «стягнення» у статті 151 КАС слід тлумачити широко - як процес реалізації вимоги, що випливає з виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Цей процес розпочинається з моменту набрання чинності виконавчим документом (постановою), а не з моменту відкриття виконавчого провадження. Таке тлумачення відповідає принципу ефективності судового захисту та меті інституту забезпечення позову - запобігти ситуації, коли виконання судового рішення стане неможливим або значно ускладненим. Якщо чекати відкриття виконавчого провадження, щоб зупинити стягнення, то в умовах автоматизованої системи виконавчого провадження кошти будуть стягнуті раніше, ніж суд встигне розглянути заяву про забезпечення..

Позивач зазначає, що зупинення стягнення на підставі постанови від 16.12.2025 № П002/25 до набрання законної сили судовим рішенням у справі є співмірним та пропорційним заходом забезпечення позову, який не порушує балансу інтересів сторін. Зупинення стягнення не завдасть жодної шкоди інтересам відповідачів та не створить для них негативних наслідків: відповідачі не зазнають жодних фінансових втрат або організаційних незручностей від тимчасового зупинення стягнення, оскільки штраф не є джерелом їхнього фінансування і не спрямовується на їх рахунки; Штраф у розмірі 170 000,00 грн надходить до державного бюджету України, а не залишається у розпорядженні відповідачів, тому зупинення стягнення не впливає на їхнє фінансове становище; якщо суд відмовить у задоволенні позову та визнає постанову законною, постанова буде виконана у повному обсязі одразу після набрання рішенням суду законної сили - відповідачі отримають можливість стягнути штраф без жодних втрат; зупинення стягнення не позбавляє відповідачів можливості здійснювати державний ринковий нагляд та не впливає на виконання ними своїх функцій; публічний інтерес у справедливому та законному розгляді справи судом переважає над інтересом у негайному стягненні штрафу до перевірки законності рішення про його накладення. Натомість невжиття заходів забезпечення позову призведе до серйозних та незворотних негативних наслідків для позивача: стягнення 170 000,00 грн становить значну суму для позивача як суб`єкта підприємництва, що здійснює роздрібну торгівлю товарами для дітей; стягнення відбудеться ще до перевірки судом законності постанови, що порушує принцип справедливості судового розгляду; у разі задоволення позову та визнання постанови протиправною відновлення порушеного права позивача (повернення стягнутих коштів) потребуватиме звернення з окремим позовом про відшкодування шкоди, що значно подовжить строк відновлення порушених прав; процедура відшкодування шкоди є складною та тривалою, оскільки кошти надходять не на рахунки відповідачів, а до державного бюджету, що ускладнює процес їх повернення; - Стягнення значної суми негативно вплине на фінансове становище позивача та його здатність продовжувати господарську діяльність; виконання судового рішення у разі задоволення позову стане значно ускладненим або навіть неможливим без додаткових тривалих судових процедур. Таким чином, співвідношення можливої шкоди для сторін є очевидно непропорційним: відповідачі не зазнають жодних негативних наслідків від зупинення стягнення, тоді як позивач зазнає серйозних фінансових втрат та буде позбавлений ефективного судового захисту, якщо стягнення відбудеться до розгляду справи по суті. Крім того, вжиття заходів забезпечення позову відповідає публічному інтересу у справедливому судовому розгляді. Якщо штраф буде стягнуто до перевірки судом законності постанови, це фактично означатиме визнання позивача винним до судового розгляду, що суперечить принципу презумпції невинуватості та праву на справедливий суд.

Також позивач вказує, що якщо суд не вживе заходів забезпечення позову до відкриття виконавчого провадження, після 09 січня 2026 року (або пізніше) кошти у розмірі 170 000,00 грн. будуть автоматично списані з рахунку позивача протягом однієї доби, і будь-які подальші ухвали суду про зупинення стягнення вже не матимуть практичного значення.

Крім того, позивач вважає, що оскаржувана постанова Управління від 16 грудня 2025 року № П002/25 містить очевидні ознаки протиправності. Найголовніше - відсутній сам склад правопорушення, передбаченого пунктом 6 частини 4 статті 44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції».

Згідно з частиною 1 статті 154 КАС України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Таким чином, суд розглядає заяву у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Відповідно до частини 2 статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, наявних в справі встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно із частиною 1 статті 151 КАС України позов може бути забезпечено:1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина 2 статті 151 КАС України).

Суд зазначає, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому, пунктом 5 частини 3 статті 151 КАС, встановлено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

Частиною 1 статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

З аналізу наведених норм вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі й з зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому, ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Відтак, забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18, від 30.09.2019 у справі № 420/5553/18 та від 13.07.2023 у справі № 640/16003/22.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими (репутаційними, службовими, іншими) наслідками.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 21.09.2023 у справі № 580/244/23.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

В контексті наведеного, оцінюючи доводи та аргументи заявника, суд зауважує, що вони не є достатніми та переконливими для висновку про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову за правилами, встановленими статтями 150-151 КАС України.

Суд звертає увагу, що у разі задоволення заяви позивача про забезпечення позову, суд фактично надасть оцінку обставинам справи без розгляду справи по суті, що не відповідає завданню та меті правового інституту забезпечення позову.

Проте, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову, які він просить застосувати у поданій заяві, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Позивачем також не зазначено, з яких саме обставин він зробив висновок щодо існування, без вжиття заходів забезпечення позову, очевидної небезпеки заподіяння шкоди його інтересам та не надано доказів, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі в межах заявлених позовних вимог, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. Заявник фактично зсилається на ймовірність настання певної події, а не на фактичні обставини, які б підтверджували загрозу ускладнення виконання судового рішення та поновлення прав позивача.

Зокрема представником позивача не підтверджено фінансовий стан підприємства та його співвідношення із можливими санкціями та наслідками для здійснення господарської діяльності підприємства.

Більше того, до заяви про забезпечення позову не долучено жодних документів, які б містили відомості щодо поточних фінансових показників підприємства, обсягу оборотних коштів (активів), розміру грошових коштів, розміщених, в тому числі на банківських рахунках, інформацію про наявність або відсутність інших активів тощо.

Крім того, аргументи представника позивача щодо можливого звернення до виконання оскаржуваних постанов не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а ґрунтуються виключно на суб`єктивних припущеннях.

Посилання представника позивача на ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів без вжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову, то тут слід врахувати, що господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, що включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше. Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.

Проте суд звертає увагу, що відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є беззаперечними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 22 вересня 2022 року у справі № 160/1609/22 та від 29 вересня 2022 року у справі № 380/3826/21.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що наслідки від незабезпечення даного позову жодним чином не вплинуть на можливість ефективного захисту або поновлення позивачем порушених чи оспорюваних прав або інтересів.

Водночас, у разі задоволення позову позивач може звернутися за поверненням сплачених ним (стягнутих) коштів з Державного бюджету України згідно законодавства, зокрема, відповідно до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18, а саме, щодо «очевидності» ознак протиправності рішення та порушення прав позивача, та попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими частиною 2статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому, застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Так, Верховний Суд у постанові від 19.09.2024 року по справі №440/3038/24 зазначив, що безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі. Сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Однак, у заяві про забезпечення позову не зазначено про конкретні негативні наслідки невідворотного характеру, які можуть спричинити порушення прав заявника в такій мірі, що для їх відновлення необхідно було б докласти значних зусиль, або захист цих прав був би неможливий без вжиття судом заходів забезпечення позову.

Суд виходить з того, що наявність протиправності оскаржуваних позивачем рішення, дій та бездіяльності може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Тобто, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак рішення, дій та бездіяльності відповідача що оскаржуються у даній справі. Крім того, встановлення ознак протиправності такого рішення, дій та бездіяльності, враховуючи предмет позову, є фактично вирішенням адміністративного спору до розгляду справи по суті, що суперечить основним засадам і принципам адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2020 у справі № 800/521/17 (провадження 11-114заі18) звернула увагу, що позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

Твердження про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2023 у справі №640/10883/22.

За таких обставин і правових підстав, суд дійшов висновку, що заява про вжиття заходів забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 150-157, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТФАН» про вжиття заходів забезпечення позову в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТФАН» (Масив 34, буд. 26, територіальна громада Таїровська, Одеська область, 65037, ) до Управління державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Тролейбусна, буд. 12, м. Тернопіль, 46027, ), Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, 51, м. Київ, 03150, ) про визнання протиправним та скасування постанови- відмовити.

Копію ухвали надіслати (видати) особам, які беруть участь у справі.

Згідно ч.8 ст.154 КАС України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України та може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.К.Василяка