Справа № 640/33633/20
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2026-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

10 січня 2026 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ інструменту України" до Київської митниці Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ інструменту України» (далі позивач, ТОВ «Світ інструменту України») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Київської митниці Державної митної служби України, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 16.10.2020 № UA100040/2020/000012/1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2021 відкрито провадження у справі та призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін.

Справа у встановлені нормами Кодексу адміністративного судочинства України строки Окружним адміністративним судом міста Києва розглянута не була.

На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №2825 (в редакції Закону України №3863-ІХ) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399.

Так, за результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, адміністративна справа №640/33633/20 передана на розгляд Хмельницькому окружному адміністративному суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2025 року, дану адміністративну справу передано на розгляд судді Печеному Є.В.

Ухвалою судді Хмельницького окружного адміністративного суду Печеного Є.В. від 17.03.2025 прийнято до свого провадження адміністративну справу № 640/33633/20; ухвалено замінити відповідача у справі №640/33633/20 Київську митницю Держмитслужби (03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 8-А; ) на правонаступника Київську митницю як відокремлений підрозділ Державної митної служби України (03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 8-А; код ЄДРПОУ ВП 43997555); ухвалено розпочати розгляд справи спочатку; ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до позовної заяви, ТОВ «Світ інструменту України» позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке.

Вказує, що подало повний базовий пакет документів, визначений частиною другою статті 53 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI (тут і далі МК України у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), а також додаткові документи, які були в його розпорядженні.

Зазначає, що подані документи не містять розбіжностей чи ознак підробки, містять усі необхідні числові значення складових митної вартості.

Стверджує, що витрати на перевезення товару до митної території України належним чином підтверджені документами експедитора, що відповідає законодавству про транспортно-експедиторську діяльність.

Посилається на те, що страхування вантажу за умовами поставки не здійснювалось, тому об`єктивно відсутні страхові документи, а обов`язку їх надання МК України не передбачає, якщо страхування не проводилось.

Як вказує позивач, рішення про коригування митної вартості не містить достатнього обґрунтування причин відмови у визнанні митної вартості за основним методом (за ціною договору) та не розкриває джерел інформації й коригувань, зроблених митницею при застосуванні резервного методу.

У відзиві на позов відповідач заперечує проти задоволення позову з таких підстав.

Відповідач посилається на те, що: задекларована митна вартість викликала сумніви митного органу, зокрема, внаслідок спрацювання системи управління ризиками та порівняння із відомостями про митну вартість подібних товарів за іншими митними деклараціями; документи, подані для підтвердження транспортних витрат, не містили повної інформації про всіх учасників ланцюга перевезення, не містили розшифровки додаткових витрат, а тому, не дозволяли перевірити правильність включення витрат до митної вартості; за умовами поставки FOB позивач потенційно міг нести витрати на страхування, однак документів, які б однозначно підтверджували відсутність страхування або його вартість, не надано; позивач не надав у повному обсязі документи, витребувані митницею згідно з частиною третьою статті 53 МК України; у зв`язку з цим митний орган дійшов висновку про неможливість визначення митної вартості за основним методом та правомірно застосував резервний метод.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Між позивачем та іноземним контрагентом укладено зовнішньоекономічний договір купівлі-продажу (контракт) № СНМ-МШ/137/011219 від 01.12.2019 року.

На виконання зазначеного вище контракту, продавцем було відвантажено на адресу позивача товар, вартість якого визначена в інвойсі № 20-0723-К137 від 17.08.2020 року.

Умови поставки FOB Ningbo (Інкотермс 2000), що передбачає, зокрема, обов`язок покупця нести витрати з перевезення товару від порту відвантаження до місця ввезення в Україну.

Для митного оформлення товарів у митному режимі імпорту позивач подав до митного органу електронну митну декларацію № UA100040/2020/186903 від 15.10.2020 року, у якій митну вартість товарів визначив за основним методом за ціною договору (контракту).

На підтвердження задекларованої митної вартості до митного оформлення були подані, зокрема: контракт, інвойс, специфікація, коносамент, договір транспортно-експедиторських послуг з ТОВ «ДСВ Логістика», рахунок експедитора, довідка експедитора про вартість перевезення (66 802,63 грн), інші товаросупровідні документи.

Позивач також повідомив митний орган, що страхування вантажу не здійснювалось, про що подав відповідну довідку; страхових полісів чи рахунків за страхування вантажу не існувало.

За результатами контролю правильності визначення митної вартості Київська митниця Державної митної служби України 16.10.2020 прийняла рішення про коригування митної вартості товарів № UA100040/2020/000012/1, яким задекларовану митну вартість було збільшено із застосуванням резервного методу, та відповідно донараховано суму митних платежів (мито та ПДВ).

Підставами для прийняття зазначеного рішення митниця, зокрема, вказала: сумніви щодо повноти та достовірності відомостей про вартість перевезення товарів (документи подані експедитором, відсутні заявки/додаткові угоди та документи від усіх учасників ланцюга перевезення, не розкрито структуру додаткових витрат), а також відсутність страхових документів при умовах поставки FOB.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення.

Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при їх прийнятті.

Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.

Так, відповідно до статті 49 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Статтею 51 МК України визначено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Визначення митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України у митних режимах, відмінних від митного режиму імпорту, здійснюється згідно з положеннями статей 65, 66 цього Кодексу.

Під час визначення митної вартості носіїв інформації, які імпортуються, що містять програмне забезпечення для обладнання з обробки даних, ураховується лише вартість носія інформації за умови виділення з ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, вартості програмного забезпечення та/або вартості носія. Відомості щодо вартості програмного забезпечення та/або вартості носія повинні базуватися на документально підтверджених даних.

При цьому слід ураховувати, що: 1) термін "носій інформації" не стосується інтегральних мікросхем, напівпровідників та інших подібних пристроїв чи виробів, в які інкорпоровані такі інтегральні мікросхеми чи пристрої; 2) термін "програмне забезпечення" не стосується звукових, кіно- та відеозаписів.

Проценти, що нараховуються за фінансовими угодами (наприклад, угодою фінансового лізингу), які укладені покупцем і стосуються купівлі імпортованих товарів, не будуть розглядатися як частина митної вартості за умови, що: 1) проценти виділені з ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари; 2) положення щодо фінансування укладені у письмовій формі; 3) покупець може продемонструвати, що: а) такі товари фактично продані за ціною, задекларованою як ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті; б) процентна ставка не перевищує рівня ставок, які звичайно застосовуються в країні, де і коли таке фінансування було надане.

Ці положення застосовуються незалежно від того, чи було фінансування надане саме продавцем, банком або іншою фізичною чи юридичною особою. Вони також застосовуватимуться, якщо товари оцінюватимуться за методом іншим, ніж метод за ціною договору (контракту).

У випадках, встановлених цим Кодексом, митна вартість товарів може бути визначена до перетину товаром митного кордону України.

Згідно із ст. 52 МК України, заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, мають право: 1) надавати митному органу (за наявності) додаткові відомості у разі потреби уточнення інформації; 2) на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі визнання митним органом заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю; у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої статті 55 цього Кодексу; 3) проводити цінову експертизу договору (контракту) шляхом залучення експертів за власні кошти; 4) оскаржувати у порядку, визначеному главою 4 цього Кодексу, рішення митного органу щодо коригування митної вартості оцінюваних товарів та бездіяльність митного органу щодо неприйняття протягом строків, встановлених статтею 255 цього Кодексу для завершення митного оформлення, рішення про визнання митної вартості оцінюваних товарів; 5) приймати самостійне рішення про необхідність коригування митної вартості після випуску товарів; 6) отримувати від митного органу інформацію щодо підстав, з яких митний орган вважає, що взаємозв`язок продавця і покупця вплинув на ціну, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари; 7) у випадках та в порядку, визначених цим Кодексом, вимагати від митного органу надання письмової інформації про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана; 8) у випадках та в порядку, визначених цим Кодексом, вимагати від митного органу надання письмової інформації щодо порядку і методу визначення митної вартості, застосованих при коригуванні заявленої митної вартості, а також щодо підстав для здійснення такого коригування.

У випадках, визначених цим Кодексом, для заявлення митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України відповідно до митного режиму імпорту, митному органу, який проводить митне оформлення цих товарів, разом з митною декларацією та іншими необхідними для митного оформлення зазначених товарів документами в установленому порядку подається декларація митної вартості.

Декларація митної вартості подається у разі: 1) якщо до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються витрати, зазначені у частині десятій статті 58 цього Кодексу, і якщо вони не включалися до ціни; 2) якщо з ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, виділено витрати, зазначені у частині одинадцятій статті 58 цього Кодексу; 3) якщо покупець та продавець пов`язані між собою.

В інших випадках декларація митної вартості подається за власним бажанням декларанта або уповноваженої ним особи.

Декларація митної вартості не подається, у тому числі у випадках, передбачених частиною п`ятою цієї статті, у разі декларування партій товарів, митна вартість яких не перевищує 5000 євро.

У декларації митної вартості наводяться відомості про метод визначення митної вартості товарів, числове значення митної вартості товарів та її складових, умови зовнішньоекономічного договору, що мають відношення до визначення митної вартості товарів, та надані документи, що підтверджують зазначене.

Відомості, зазначені у частині восьмій цієї статті, є відомостями, необхідними для митних цілей.

Форма декларації митної вартості та правила її заповнення встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Заявлення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України в режимах, відмінних від режиму імпорту, здійснюється при декларуванні цих товарів шляхом заявлення в митній декларації відомостей про числове значення їх митної вартості та про документи, що його підтверджують.

Відповідно до ст. 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

У разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: 1) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; 2) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію).

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.

Статтею 57 МК України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Стаття 64 МК України передбачає, що у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ).

Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.

Митна вартість імпортних товарів не визначається згідно із положеннями цієї статті на підставі: 1) ціни товарів українського походження на внутрішньому ринку України; 2) системи, яка передбачає прийняття для митних цілей вищої з двох альтернативних вартостей; 3) ціни товарів на внутрішньому ринку країни-експортера; 4) вартості виробництва, іншої, ніж обчислена вартість, визначена для ідентичних або подібних (аналогічних) товарів відповідно до положень статті 63 цього Кодексу; 5) ціни товарів, що поставляються з країни-експортера до третіх країн; 6) мінімальної митної вартості; 7) довільної чи фіктивної вартості.

У разі якщо ця стаття застосовується митним органом, він на вимогу декларанта або уповноваженої ним особи зобов`язаний письмово поінформувати їх про митну вартість, визначену відповідно до положень цієї статті, та про використаний при цьому метод.

Форму рішення про коригування митної вартості товарів та Правила його заповнення затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598 «Про затвердження форми рішення про коригування митної вартості товарів, Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів та Переліку додаткових складових до ціни договору» (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Зі змісту пункту 2.1 цих Правил вбачається, що у рішенні про коригування митної вартості обов`язково зазначаються, зокрема, обставини, які стали підставою для невизнання заявленої митної вартості та відмови у застосуванні основного методу, перелік документів, що досліджені митним органом, причини, через які вони не можуть бути прийняті, а також дані про джерела інформації, використані при визначенні митної вартості за другимшостим методами.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у низці постанов сформулював усталену практику застосування статті 53 МК України.

Наприклад, у постановах від 20.03.2020 у справі № 480/4423/18, від 27.03.2020 у справі № 540/2605/18, від 13.10.2021 у справі № 804/15600/15, від 05.05.2022 у справі № 2040/6019/18, від 08.12.2022 у справі № 420/2792/19, від 01.03.2023 у справі № 420/18880/21 Верховний Суд зазначив, що: наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості є імперативною умовою, з якою закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та вчинення митницею подальших дій, спрямованих на визначення дійсної митної вартості; такі сумніви мають ґрунтуватися на конкретних виявлених фактах (розбіжності в документах, ознаки підробки, відсутність числових значень складових митної вартості тощо), а не лише на спрацюванні профілів ризику чи інформації з баз даних про інші рівні митної вартості; ненадання декларантом повного переліку витребуваних документів може бути підставою для коригування митної вартості лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що в сукупності не спростовують об`єктивних сумнівів митного органу.

Крім того, у постановах від 13.07.2021 у справі № 825/936/16 та від 26.05.2022 у справі № 560/355/19 Верховний Суд наголосив, що рішення про коригування митної вартості повинно містити чітке й зрозуміле обґрунтування причин, з яких митний орган не погоджується із задекларованою митною вартістю, а також розкривати, у чому полягають виявлені сумніви, які додаткові документи можуть їх усунути і які джерела інформації використані при визначенні митної вартості за другорядними методами.

Із наведених вище правових висновків Верховного Суду випливає, що: митниця не вправі «автоматично» відмовляти у застосуванні першого методу лише на підставі відмінності заявленої митної вартості від інформації в АСАУР чи в базах даних; зобов`язання декларанта подавати додаткові документи з переліку частини третьої статті 53 МК України виникає лише за умов належно обґрунтованих сумнівів митного органу; обов`язок доведення наявності таких сумнівів та їх обґрунтування покладено на митний орган.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач для підтвердження витрат на транспортування товару до митної території України подав до митного органу, серед іншого, договір транспортно-експедиторських послуг, рахунок експедитора та довідку про вартість перевезення (66 802,63 грн).

Вказані документи містять інформацію про маршрут, вид перевезення та суму фрахту.

За змістом частини другої статті 53 МК України, вартість перевезення може підтверджуватись документами, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, а не обов`язково документами безпосереднього перевізника, якщо перевезення організовано через експедитора.

У Наказі Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599 «Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення» прямо визнається можливість підтвердження транспортних витрат документами, виданими експедитором.

Суд вказує на те, що витребувані митним органом додаткові документи (заявки, додаткові угоди до договору з експедитором, документи від окремих перевізників у ланцюгу транспортування, детальні розшифровки кожної складової тарифу тощо) виходять за межі обов`язкового переліку документів, визначеного частиною другою статті 53 МК України, та за своєю природою мають допоміжний характер.

Водночас, в оспорюваному рішенні про коригування митної вартості № UA100040/2020/000012/1 митний орган не навів конкретних розбіжностей, ознак підробки або відсутності ключових числових показників саме у поданих договорі, рахунку та довідці експедитора.

Наведено лише загальне посилання на «ненадання повного комплекту додаткових документів», без пояснення, чому без них неможливо перевірити задекларовану митну вартість.

За таких обставин і правових підстав, суд дійшов висновку, що поданих позивачем документів було достатньо для підтвердження транспортних витрат, а вимога митниці щодо подання додаткових документів у більш широкому обсязі не була належним чином обґрунтована.

Відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень, не довів у суді наявності конкретних обставин, які б свідчили про неможливість визначення митної вартості за першим методом у зв`язку з документами про перевезення.

Щодо відсутності страхових документів, то суд має зазначити про таке.

Як вказано вище, частина друга статті 53 МК України передбачає обов`язок подання страхових документів у разі здійснення страхування.

У той же час, суд виходить з того, що, якщо страхування не проводилося, відсутні й документи, які могли б це підтвердити, а вимога митного органу подати неіснуючі документи суперечила б принципу правової визначеності.

Судом встановлено, що позивач повідомляв митницю про те, що страхування вантажу не здійснювалось, і подав відповідну довідку.

Відповідач не навів жодних доказів того, що страхування фактично відбувалося, що позивач сплачував страхові премії або що вартість страхування була включена до ціни товару.

У такій ситуації відсутність страхового полісу чи інших страхових документів не може розцінюватися як порушення вимог статті 53 МК України та не є самостійною підставою для невизнання митної вартості за першим методом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 13.07.2021 у справі № 825/936/16.

Суд вказує на те, що чисто формальне посилання митниці на потенційну можливість страхування за умовами поставки FOB без встановлення факту його здійснення не створює обґрунтованих сумнівів щодо правильності задекларованої митної вартості.

Із приводу застосування другорядних методів та резервного методу, то суд виходить із таких міркувань.

Як уже зазначалось, стаття 57 МК України встановлює пріоритет першого методу (за ціною договору), а перехід до кожного наступного методу можливий лише за умови, якщо митна вартість не може бути визначена за попереднім методом.

Верховний Суд у вже згаданих вище постановах (зокрема, у справах № 480/4423/18, № 540/2605/18, № 804/15600/15, № 2040/6019/18, № 420/2792/19, № 560/355/19) послідовно наголошує, що: митний орган має чітко пояснити, чому саме задекларована митна вартість не може бути визнана за першим методом; спрацювання системи управління ризиками або відмінність від відомостей з інформаційних баз митниці не є самі по собі достатніми підставами для відмови у застосуванні першого методу; при застосуванні резервного методу митниця повинна навести в рішенні про коригування митної вартості конкретні митні декларації, на які вона посилається, та обґрунтувати, чому товари за цими деклараціями є ідентичними чи подібними, які коригування зроблені на обсяг партії, комерційні умови, умови поставки тощо.

Аналізуючи зміст оспорюваного рішення № UA100040/2020/000012/1, суд встановив, що митна вартість була скоригована із застосуванням резервного методу з посиланням на митні декларації інших імпортерів подібних товарів.

Однак у цьому рішенні: не наведено порівняльних характеристик оцінюваного товару та товарів за обраними митними деклараціями; не зазначено обсягу партій, умов поставки, комерційних умов, країни походження, виробника, що унеможливлює перевірку коректності такого порівняння; не розкрито, які саме коригування були проведені при перенесенні цінових показників з інших декларацій на оцінюваний товар.

Таке викладення рішення не відповідає вимогам пункту 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів та підходу, сформульованому Верховним Судом, згідно з яким, рішення митного органу має бути достатньо мотивованим, щоб платник податків розумів, які саме обставини стали підставою для коригування митної вартості.

Суд вказує на те, що за відсутності належно обґрунтованих сумнівів у правильності задекларованої митної вартості та при наявності в матеріалах митного оформлення необхідного базового пакета документів у митниці не було законних підстав для відмови у застосуванні першого методу та переходу до резервного методу.

Суд окремо зазначає, що, оцінюючи правомірність оспорюваного рішення, виходить із тих мотивів, які були вказані митним органом у самому рішенні про коригування митної вартості та пов`язаних із ним документах (вимозі про подання додаткових документів тощо).

Доводи митниці, наведені у відзиві на позов, які не відображені в мотивувальній частині рішення про коригування, не можуть розглядатися як підстави, що «доповнюють» або «замінюють» первісні мотиви.

Такий підхід відповідає принципу правової визначеності й узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, згідно з якою, адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що: позивач подав до митного оформлення базовий пакет документів, передбачений частиною другою статті 53 МК України, які в сукупності містили необхідні відомості для визначення митної вартості за першим методом; митний орган не довів наявності обґрунтованих сумнівів у правильності задекларованої митної вартості в розумінні частини третьої статті 53 МК України; витребувані додаткові документи (заявки, додаткові угоди, документи третіх осіб, страхові документи за відсутності страхування) не були необхідними для перевірки числових значень митної вартості, а вимога щодо їх подання не була належно обґрунтована; рішення про коригування митної вартості № UA100040/2020/000012/1 не містить достатнього обґрунтування підстав відмови у застосуванні першого методу та не розкриває джерел інформації й параметрів порівняння, використаних при застосуванні резервного методу.

Отже, оскаржуване рішення є таким, що прийняте не у спосіб, визначений МК України, без належного обґрунтування, а відтак протиправним і таким, що підлягаю скасуванню.

Відповідно до позовних вимог, позивач просить саме про визнання рішення протиправним та його скасування.

При цьому, суд виходить з того, що визнання рішення протиправним і його скасування є належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача в межах заявлених позовних вимог.

Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище.

Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на результати розгляду справи, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2102,00 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ інструменту України» задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці Державної митної служби України про коригування митної вартості товарів від 16.10.2020 № UA100040/2020/000012/1.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Державної митної служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ інструменту України» судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:Товариство з обмеженою відповідальністю "Світ інструменту України" (вул. Соборна, 114, б, корп. 3,с. Софіївська Борщагівка,Бучанський р-н, Київська обл.,083)
Відповідач:Київська митниця (бульв. Гавела Вацлава, 8А,м. Київ,035)

Головуючий суддя Є.В. Печений