Справа № 750/193/26
Суддя: Косенко О. Д.
Дата ухвалення: 2026-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 750/193/26
Провадження № 2-а/750/35/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2026 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді - Косенка О.Д.,

секретаря Ткаченко К.Д.,

за участю представника позивача Федоренка О.Ю.,

відповідача Аміраббас Сари

представників відповідача Карпенко М.О., Триголова А.В.,

перекладача Філатової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства які незаконно перебувають в Україні,

в с т а н о в и в:

07 січня 2026 року Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області звернулося до суду з позовом до Відповідача, в якому просить затримати громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 05 липня 2026 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 січня 2026 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Крім того, представник позивача звернув увагу суду на ті обставини, що посвідка на тимчасове проживання в Україні громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 видавалася лише на період навчання і після закінчення навчання підстави для її перебування в Україні та продовження дії посвідки відпали. Аміраббас Сара не зверталася до уповноважених органів України із заявою про отримання в Україні статусу біженця, рішення про примусове повернення до країни походження не виконала, у зв`язку з чим УДМС в Чернігівській області було прийнято рішення про її видворення з України, з метою забезпечення виконання якого відповідач і має бути затримана та поміщена до ПТПІ. Виконання рішення органу ДМС має бути забезпечено шляхом звернення до посольства Ірану в Україні, яке має вчинити подальші дії щодо доставлення відповідача на територію Ірану. Представник позивача також зазначив, що згідно з відомостями інформаційної системи «Аркан» щодо осіб, які перетнули державний кордон, які долучені до матеріалів справи, ОСОБА_1 у 2021 році відвідувала Ісламську Республіку Іран, що, на думку представника позивача, спростовує її твердження про небезпеку перебування її у цій країні та можливі переслідування у зв`язку зі зміною віросповідання.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували.

Так, ОСОБА_1 в судовому засіданні за допомогою перекладача Філатової В.О. через систему відеоконференцзв`язку з приміщення Волинського ПТПІ пояснила, що вона є громадянкою Ісламської Республіки Іран, однак з 2016 року проживає в Україні, де у 2019 році змінила віросповідання з мусульманської релігії на християнство. Таке рішення було усвідомленим та щирим, прийнятим на основі вивчення біблії та християнських традицій. Після прийняття християнства вона не відвідувала мусульманські релігійні установи, натомість ходила до християнської церкви, на території якої і проживала на час її затримання. У країні її походження відмова від Ісламу та зміна віросповідання на іншу релігію жорстоко переслідується, може бути покарано тортурами і смертю. Також пояснила, що з 2016 року та по 2025 рік у неї була дійсна посвідка на тимчасове проживання в Україні. З 2021 року по липень 2025 року вона навчалася в Київському Національному Університеті. У лютому 2025 року вона зверталася до ДМС за отриманням нової посвідки на тимчасове проживання в Україні, однак їй було відмовлено. Пізніше дізналася, що раніше видана їй посвідка на тимчасове проживання недійсна, а нова не видавалася. Що наслідком відсутності посвідки буде примусове повернення її до Ірану відповідач не знала, їй це не роз`яснили, як і право скористатися послугами адвоката для оскарження рішення. Просить суд не задовольняти позов, оскільки наслідком його задоволення буде її передача нинішній владі ОСОБА_2 , що створить реальну небезпеку для її життя.

Представник ОСОБА_1 адвокат Триголов А.В. у судовому засіданні пояснив, що його довіритель добровільно і усвідомлено у 2019 році прийняла християнство, що підтверджується довідкою, наданою викладачем Київської духовної академії і Семінарії Пантелеймоном. Їй видано свідоцтво про хрещення, можливість надати яке до суду відсутня, оскільки відповідач не мала його при собі під час затримання та доставлення до Волинського ПТПІ. У країні її походження відступництво від Ісламу є кримінальним злочином, за який передбачена сувора відповідальність, може бути покарано смертю. Перебування ОСОБА_1 на своїй батьківщині в Ірані у 2021 році було нетривалим, близько 10 днів та безпечнішим ніж на даний час, оскільки ситуація з переслідуванням громадян з іншими релігійними переконаннями значно погіршилася, починаючи 2023 року. Також з 2022 року значно погіршилися політичні відносини між Іраном і Україною на грунті підтримки Іраном збройної агресій рф в Україні, що також є додатковими підставами допускати можливість переслідування громадян Ірану, які тривалий час перебували в Україні та може бути причиною для більш детальної уваги до таких громадян зі сторони офіційних органів Ірану, отже створює небезпеку виявлення ними інформації про зміну ОСОБА_1 свого віросповідання. Також представник відповідача вказав на ряд недоліків при оформленні органами ДМС матеріалів, на підставі яких відносно ОСОБА_1 приймалися адміністративні рішення, зокрема не роз`яснення їй прав. На рішення про видворення її з України на даний час готується позов про його скасування. Крім того фактичне виконання цього рішення у такий спосіб, як зазначив представник позивача на даний час не можливе з огляду на те, що у вересні 2022 року Президент України оголосив про позбавлення акредитації посла Ірану в Україні та скорочення складу дипломатичної місії Ірану в Україні.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши її матеріали, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою Ісламської Республіки Іран, що підтверджується копією паспорта (а.с. 10)

05 січня 2026 року Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі УДМС у Чернігівській області) спільно із співробітниками Управління Служби безпеки України в Чернігівській області було виявлено та доставлено ОСОБА_1 до УДМС у Чернігівській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка незаконно перебуває на території України.

Перевіркою стосовно відповідача УДМС у Чернігівській області встановлено, що вона прибула в Україну 06 вересня 2021 року та проживала на території України за паспортом громадянина Ісламської Республіки Іран № НОМЕР_1 , виданим 30 червня 2021 року, терміном дії до 30 червня 2026 року (а.с. 10) та на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , виданої 04 серпня 2021 року у зв`язку з навчанням у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, терміном дії до 25 листопада 2024 року (а.с. 13,16).

07 лютого 2025 року Відповідач звернулася за обміном посвідки на тимчасове проживання. 21 лютого 2025 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийняло рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпунктів 7, 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (а.с. 18).

22 липня 2025 року у зв`язку із завершенням навчання та відрахуванням із навчального закладу (лист Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 09.06.2025 № 039/198-19), на підставі підпункту 1 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області стосовно відповідачки прийняло рішення № 02147 про відкликання посвідки на тимчасове проживання (а.с.20).

Документи, які дають право на законне перебування в Україні, після відкликання посвідки на тимчасове проживання відповідачка не оформила, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіальних органів Державної міграційної служби України не зверталася, про що Відповідачка у суді не заперечувала.

25 листопада 2025 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за частиною другою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 5100 грн (протокол серії ПР МКМ № 018184 від 25.11.2025 та постанова серії ПЗ МКМ № 018112 від 25.11.2025) (а.с. 21,22).

Того ж дня, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області у зв`язку з порушенням відповідачкою законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI) прийняло рішення про примусове повернення відповідачки до країни походження або третьої країни № 020015, яким її зобов`язано покинути територію України до 04.12.2025 (а.с. 23,25).

Відповідачка власним підписом засвідчила, що копію рішення про примусове повернення отримала та зобов`язується не пізніше 04.12.2025 залишити територію України, однак рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни відповідачка у встановлений строк не виконала.

05 січня 2026 року працівниками УДМС у Чернігівській області відповідачку було затримано в адміністративному порядку у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 203 КУпАП, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу (рішення про примусове повернення не виконано) та з`ясування обставин правопорушення (забезпечення вирішення питання примусового видворення), про що складено протокол про адміністративне затримання № МЧГ 000045 (а.с. 27).

Після затримання відповідачці вручено пам`ятку з повідомленням про можливість отримання безоплатної правової допомоги (а.с. 40).

05 січня 2026 року УДМС у Чернігівській області відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів та ухилення від виїзду після закінчення відповідного строку перебування з 05.12.2025 (не виконала рішення про примусове повернення), за частиною третьою статті 203 КУпАП як особа, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за такі самі порушення, з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 6800 грн (протокол серії ПР МЧГ № 001962 від 05.01.2026 та постанова серії ПН МЧГ № 001948 від 05.01.2026) (а.с. 28, 29).

Того ж дня, 05.01.2026 начальником відділу УДМС України в Чернігівській області Бабак В. прийнято рішення про видворення ОСОБА_1 з України, яке затверджене т.в.о. начальника Управління Кран Ю. (а.с. 30-32).

На підставі рішення начальника відділу УДМС України в Чернігівській області Бабак В., затвердженого т.в.о. начальника Управління Кран Ю. про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні від 05.01.2026 (а.с. 33-34), ОСОБА_3 поміщено до Волинського ПТПІ УДМС України, про що направлено листа з відповідним повідомленням на адресу Посольства Ісламської Республіки Іран (а.с. 36).

Конституція України встановлює, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (стаття 26). Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33).

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI) іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з підпунктом 6-1 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі якщо з`ясується, що в іноземця або особи без громадянства припинилися підстави для перебування на території України, або якщо після оформлення посвідки з`ясується, що юридичний факт підтверджений/засвідчений відповідним документом, зазначеним у частинах четвертій - сімнадцятій статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який подавався іноземцем або особою без громадянства для оформлення посвідки, визнано недійсним, скасованим, нікчемним або таким, що не відбувся.

Відповідно до частин 2, 3 статті 25 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій. Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Частиною другою статті 263 КУпАП передбачено, що осіб, які незаконно перетнули або зробили спробу незаконно перетнути державний кордон України, порушили порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзду з них, порушили прикордонний режим, режим у пунктах пропуску через державний кордон України або режимні правила у контрольних пунктах в`їзду-виїзду, правила використання об`єктів тваринного світу в межах прикордонної смуги та контрольованого прикордонного району, у територіальному морі, внутрішніх водах та виключній (морській) економічній зоні України, вчинили злісну непокору законному розпорядженню або вимозі військовослужбовця чи працівника Державної прикордонної служби України або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, а також іноземців та осіб без громадянства, які порушили законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або не виконали рішення про заборону в`їзду в Україну, може бути затримано на строк до трьох годин для складення протоколу, а в необхідних випадках для встановлення особи та/або з`ясування обставин правопорушення - до трьох діб.

Частиною першою статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Відповідно до частини одинадцятої вищезазначеної статті строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Згідно частини третьої статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Відповідно до частини четвертої статті 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Судом не встановлено обставин, відповідно до яких на відповідача поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Разом з тим, Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

За приписами статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч.1 ст. 2 Конвенції право кожного на життя охороняється законом.

Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню (ст.3 Конвенції).

За змістом ч.1 ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно (ч.1 ст. 9 Конвенції).

Положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до пункту "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014 у справі "Анатолій Руденко проти України", яке стало остаточним 17.07.2014 (№ 50264/08), указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява № 26629/95, і "Станєв проти Болгарії", заява № 36760/06).

Стаття 13 Конвенції передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого».

Відповідно до ч. ч. 2, 3 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, серед іншого, є верховенство права.

У постанові від 27 лютого 2025 року у справі № 589/2960/23 Верховний Суд зауважив, що в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються. Під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження або третьої країни суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, суд звертає увагу, що у заяві від 05.01.2025 на ім`я т.в.о. начальника УДМС України в Чернігівській області, безпосередньо після свого затримання (а.с. 11) відповідачка пояснювала, що у 2019 році змінила віросповідання з мусульманської релігії на християнство, а у країні її походження християн вбивають. На даний час вона проживає у Святомиколаївському християнському монастирі.

У судовому засіданні відповідачка та її представник підтвердили указані обставини, а також надали до матеріалів справи відповідні докази, а саме: довідку, надану викладачем Київської духовної академії і Семінарії Пантелеймоном ( ОСОБА_4 ) від 07.01.2026, за змістом якої Сара Аміраббас була хрещена в каплиці на честь рпп. Антонія Печерського у м. Києві. Їй було видано свідоцтво про хрещення (а.с. 64 зворот).

Відповідно до листа викладача Київської духовної академії і ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ) від 07.01.2026 (а.с. 64) під час свого перебування в Україні ОСОБА_6 з великою шаною ставиться до Української культури та традиції, вивчала українську мову. У 2019 році прийняла християнство і була хрещена. Через військову агресію російської федерації та співпрацю країни-агресора з іранською владою багато студентів і громадян країни змушені залишити територію нашої держави. Сара мала твердий намір залишитися в Україні. Відповідно до законодавства Ісламської Республіки Іран зміна релігії (відмова від Ісламу) передбачає смертну кару або довічне ув`язнення. У цьому випадку депортація буде мати наслідком позбавлення людини можливості подальшого існування, і, найбільш ймовірно, смертного вироку.

Як зазначено у рішенні від 05.01.2026 про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також за змістом самої позовної заяви, метою затримання та поміщення відповідачки до ПТПІ є примусове забезпечення її видворення з території України.

У даному випадку предметом спору не є питання правомірності винесення компетентним органом держави України рішення про видворення відповідачки з території України і суд оцінку такому рішенню не надає.

Разом з тим, суд враховує, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 з поправками, внесеними відповідно до положень Протоколів № 11, 14 та 15 з Протоколами № 1, 4, 6, 7, 12, 13 та 16, є пріоритет над національним законодавством України, оскільки ратифіковані міжнародні договори стають частиною національної правової системи, а Європейський суд з прав людини забезпечує їх верховенство і виконання, вимагаючи від держав не обмежувати права, гарантовані Конвенцією, навіть якщо національне законодавство передбачає такі обмеження, що випливає із ст. 9 Конституції України та ст. ст.1, 53 ЄКПЛ, а тому вважає за необхідне допустити у даному випадку пряме застосування норм, передбачених ст. ст. 2, 3, 5, 8, 9, 13 ЄКПЛ.

Загальновідомим фактом, який не потребує доказування є те, що в Ісламській Республіці Іран на даний час основною моделлю та ідеологічною доктриною влади є радикальний фундаменталістський іслам. З відкритих джерел відомо, що інші віросповідання, крім Ісламу, у цій країні жорстоко переслідуються та караються як владою, так і численними позавладними угрупуваннями, які пропагують ідеологію ісламського радикалізму, що створює небезпеку для життя та здоров`я громадян, які сповідують іншу віру.

Також з відкритих джерел відомо, що на даний час в Ірані у зв`язку з внутрішніми конфліктами з кінця грудня 2025 року та по даний час здійснюються масові арешти, а також вбивства цивільного населення.

Суд стверджує, що з огляду на такі обставини, будь-які рішення органів державної влади України, у тому числі судові, які матимуть прямим чи непрямим наслідком фізичне повернення відповідачки до Ісламської Республіки Іран, з урахуванням факту зміни нею віросповідання, безумовно наражатимуть Аміраббас Сару на реальну небезпеку для її життя та здоров`я.

Суд також враховує необхідність дотримання при прийнятті рішення принципу пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів відповідачки і цілями, на досягнення яких спрямовані заходи, про застосування яких просить позивач, а також врахування та оцінки особистих обставин та ризиків ухваленого рішення.

Суд звертає увагу, що дослідженими судом матеріалами справи підтверджено тривалі та міцні соціальні зв`язки відповідачки з територією України та її інституціями, обставини її проживання при християнському монастирі.

Суд також не вбачає нагальної необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу як затримання і тримання в умовах несвободи, зважаючи, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 90, 241-246, 271, 272, 289, 371 КАС України,

ухвалив:

у задоволені позову Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (місцезнаходження: вул. Шевченка, 51-А, м. Чернігів; ідентифікаційний код юридичної особи - 37804450) до громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (місце перебування: АДРЕСА_1 ) про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з метою забезпечення видворення за межі території України - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Оскарження рішення про затримання іноземця або особи без громадянства не зупиняє його виконання.

Повне рішення проголошено 12.01.2026.

Суддя Олег КОСЕНКО