Справа № 440/10752/25
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2026-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 січня 2026 року м. ПолтаваСправа №440/10752/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (надалі також відповідач), у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення звільнення з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України звільнити з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що ним 02.03.2022 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб сержантського та старшинського складу терміном на три роки. Рапортом від 25.06.2025 позивач повідомив командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про небажання продовжувати військову службу після закінчення строку контракту, у зв`язку з чим просив звільнити з військової служби на підставі підпункту "ж" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII. Однак, відповідач листом від 11.07.2025 повідомив ОСОБА_1 про відмову у звільненні з військової служби, внаслідок чого позивач звернувся до суду.

2. Позиція відповідачів.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України позов не визнала, у відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 36-38/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що на дату укладення позивачем контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб сержантського та старшинського складу норми підпункту "ж" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII не існувало, така норма набула чинності 18.05.2024, а тому не застосовується до позивача.

3. Процесуальні дії у справі, заяви учасників справи.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позовних вимог, зазначивши, що Закон №2232-ХІІ не зобов`язує військовослужбовця повідомляти про небажання проходити військову службу після завершення терміну дії контракту /а.с. 39-40/. Також позивач зауважив, що контракт про проходження військової служби ним укладений після оголошення на території України воєнного стану, а приписи підпункту "ж" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII застосовуються до спірних відносин у силу статті 58 Конституції України.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

За відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи у відкритому судовому засіданні чи за правилами загального позовного провадження, зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Обставини справи

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України /а.с. 20/.

02.03.2022 позивач уклав з Міністерством внутрішніх справ України контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб сержантського та старшинського складу терміном на три роки /а.с. 8-9/.

Позивач проходить військову службу у Національній гвардії України, будучи зарахованим до особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Рапортом від 25.06.2025 позивач повідомив командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про небажання продовжувати військову службу після закінчення строку контракту, у зв`язку з чим просив звільнити з військової служби на підставі підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII /а.с. 10-12/.

Листом від 11.07.2025 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для звільнення його з військової служби, оскільки норма підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII набрала чинності після укладення позивачем контракту про проходження військової служби, а тому до нього не застосовується /а.с. 13-14/.

Позивач не погодився з доводами відповідача та звернувся до суду з цим позовом.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє донині.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження визначає Закон України від 13.03.2014 №876-VII "Про Національну гвардію України" (надалі - Закон №876-VII).

Статтею 1 Закону №876-VII визначено, що Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій. Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №876-VII особовий склад Національної гвардії України складається з військовослужбовців та працівників. Національна гвардія України комплектується військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом та за призовом.

Згідно з частинами третьою, четвертою цієї статті комплектування Національної гвардії України військовослужбовцями та проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положення про проходження військової служби громадянами України в Національній гвардії України, що затверджується Президентом України.

Порядок добору та прийняття на службу у військовому резерві, строки, умови та порядок її проходження, а також підстави і порядок звільнення із служби визначаються Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положенням про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України, що затверджується Президентом України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII) Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: (...); прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

За змістом абзацу другого частини першої статті 20 Закону №2232-XII (у редакції станом на 02.03.2022) на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби: особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, резервісти, військовозобов`язані, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, особи віком від 18 років, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, та не досягли граничного віку перебування на військовій службі - на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

Згідно з частиною другою статті 23 Закону №2232-XII для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.

Відповідно до абзацу другого пункту 2 частини дев`ятої статті 23 Закону №2232-XII під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.

Законом України від 11.04.2024 №3633-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" пункт 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII доповнено підпунктом "ж", відповідно до якого контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Пунктом 3 Указу Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 "Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" поширено дію Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого цим Указом, та статті 2 цього Указу на військовослужбовців Національної гвардії України.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У цій справі спір стосується наявності підстав для звільнення позивача з військової служби відповідно до підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII - у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Суд зазначає, що позивач вперше уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб сержантського та старшинського складу 02.03.2022, тобто під час дії воєнного стану /а.с. 8-9/.

Пунктом 3 контракту передбачено, що він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки.

Відповідач, стверджуючи про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, зазначив, що контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України позивач уклав 02.03.2022, тоді як відповідна підстава звільнення передбачена у Законі №2232-ХІІ лише з 18.05.2024.

А оскільки на момент укладення контракту про проходження військової служби у Національній гвардії України такої підстави для звільнення з військової служби, як закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, не існувало, відповідач вважав відсутніми підстави для звільнення позивача з військової служби.

Оцінюючи наведені доводи відповідача, суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Наприклад, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп, від 09.02.1999 №1-рп/99, від 05.04.2001 №3-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

В абзаці першому пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 №3-рп/2001 зазначено, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У Рішенні від 03.10.1997 №4-зп Конституційний Суд України стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами роз`яснив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori "наступний закон скасовує попередній".

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правовим актом може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту пояснювальної записки до проєкту Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" (реєстраційний номер 10449 від 30.01.2024) суд встановив, що метою законопроєкту його автори визначили, окрім іншого, уточнення підстав для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану.

Проєктом Закону запропоновано внести зміни, зокрема до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якими передбачити встановлення підстави для звільнення з військової служби військовослужбовцям у разі безперервної служби під час дії воєнного стану протягом 36 місяців; уточнення підстав для звільнення з військової служби.

Законом №3633-ІХ не передбачено, що його положення, зокрема, приписи підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ застосовуються виключно до військовослужбовців, які уклали контракт після набрання чинності цим законом, тобто після 18.05.2024.

Наведене є підставою для висновку, що вищезгадана норма має застосовуватись до всіх військовослужбовців, які вперше уклали контракт про проходження військової служби під час дії воєнного стану.

Суд враховує, що закінчення строку контракту позивача, як юридичний факт, відбулось під час дії положень законодавства, передбачених підпунктом "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, якими визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Так, позивач уклав контракт про проходження військової служби 02.03.2022, тобто під час дії на території України воєнного стану.

Станом на 18.05.2024 (набрання чинності нормою підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ) та після цієї дати контракт діяв.

Рапорт про звільнення з військової служби позивач подав у період дії норми підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

За наведених обставин, суд визнає помилковими доводи відповідача про непоширення на позивача положення підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Передбачена підпунктом "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII підстава звільнення з військової служби у період дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, є гарантією встановлення розумного строку військової служби для осіб, які добровільно вступили на військову службу за контрактом під час дії воєнного стану.

Суд зауважує, що із настанням обставини закінчення строку контракту у військовослужбовця виникає право на звільнення з військової служби, а у відповідного органу військового управління - обов`язок забезпечити його реалізацію.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що Військова частина НОМЕР_1 НГУ у тримісячний строк до завершення контракту зверталась до ОСОБА_1 з пропозицією про продовження строку дії контракту від 02.03.2022.

Щодо доводів відповідача про автоматичне продовження строку дії контракту після 02.03.2025 з огляду на неповідомлення позивачем про небажання продовжувати військову службу не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту суд зауважує, що такі доводи не обґрунтовані посиланням на норми чинного законодавства.

До того ж, відповідна підстава не зазначена відповідачем у відповіді від 11.07.2025 на рапорт позивача від 25.06.2025.

З урахування викладеного, суд дійшов висновку про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 в звільненні з військової служби на підставі підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку із закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

При цьому, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд враховує, що відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Дії є активною формою поведінки суб`єкта владних повноважень, які виражаються у прийнятті рішень або інших активних формах здійснення наданих повноважень, у зв`язку із чим в подальшому виникає публічно-правовий спір. Своєю чергою, бездіяльність є формою пасивної поведінки.

У спірних відносинах позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 НГУ з рапортом про звільнення з військової служби, а відповідач відмовив у його задоволенні, тобто вчинив дії, внаслідок яких між сторонами виник публічно-правовий спір.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд враховує, що розгляд по суті рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби у силу пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України є компетенцією командира Військової частини НОМЕР_1 НГУ.

А тому, суд вважає за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 НГУ повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 25.06.2025 про звільнення з військової служби відповідно до підпункту "ж" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду.

Зважаючи на встановлені у ході розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України /а.с. 30, 31/.

Відповідач доказів понесення судових витрат не надав.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, як визначено частиною восьмою цієї статті, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

А відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Оскільки передумовою для виникнення цього спору є протиправні дії відповідача щодо відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби, а позов носив немайновий характер, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати ОСОБА_1 у повному розмірі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 3, 5-10, 72-77, 90, 194, 205, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 в звільненні з військової служби на підставі підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 25.06.2025 про звільнення з військової служби відповідно до підпункту "ж" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Олександр КУКОБА