Справа № 200/6780/25
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2026-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2026 року Справа№200/6780/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Донецькій області), надісланий засобами поштового зв`язку 03 вересня 2025 року, в якому позивач просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2025 року;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2025 року.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

08 вересня 2025 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні); встановив строк для подання відзиву на позовну заяву; витребував у відповідача докази.

Про відкриття провадження у справі сторони повідомлені належним чином в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС).

Відповідно до ч. 1 ст. 262 КАС розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження у випадках, визначених ст. 263 цього Кодексу, розпочинається через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 2 ст. 262 КАС).

Як на час прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі, так і на час розгляду справи по суті триває широкомасштабна військова агресія російської федерації, яка слугувала підставою для введення в Україні з 24 лютого 2022 року 05 години 30 хвилин воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України про введення воєнного стану».

Указом Президента України від 20 жовтня 2025 року № 793/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 21 жовтня 2025 року № 4643-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану продовжений з 05 години 30 хвилин 05 листопада 2025 року строком на 90 діб.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області та отримує пенсію за віком.

Позивач стверджує, що з 2022 року на його банківський рахунок пенсія не надходить.

За твердженням позивача, він звертався до ГУ ПФУ в Донецькій області з проханням надати можливість пройти відеоідентифікацію, однак пенсійний орган проігнорував ці вимоги.

Позивач вважає, що пенсійний орган протиправно припинив виплату пенсії, чим порушив його конституційне право на соціальний захист.

Зазначає, що будь-яких повідомлень про зупинення виплати пенсії не отримував, а зупинення пенсійної виплати було безпідставним.

Вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати пенсії з 01 березня 2025 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Позивач покликався на норми ч. ч. 1, 2 ст. 5, ч. 1 ст. 47, ст. 49 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) і зазначав, що припинення виплати пенсії можливе лише за наявності підстав, визначених ст. 49 цього Закону, за умови прийняття пенсійним органом або судом відповідного рішення.

Позивач вказував на те, що норми п. 3 ч. 1 ст. 7, ч. 3 ст. 16 Закону України від 03 грудня 2019 року № 324-ІХ «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» (далі Закон № 324), п. 9 Порядку здійснення верифікації та моніторингу державних виплат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року № 136, (далі Порядок № 136) передбачають повноваження приймати рішення щодо припинення державних виплат реципієнтам за результатами опрацювання рекомендацій, наданих органом, що здійснює верифікацію та моніторинг державних виплат; рішення про припинення державних виплат приймається органом, що здійснює державні виплати, відповідно до законодавства, що регламентує здійснення таких виплат, отже в частині визначення наявності підстав для припинення виплати пенсії Закон № 324 відсилає до приписів Закону № 1058; єдиною такою підставою в ст. 49 Закону № 1058 у контексті Закону № 324 є призначення пенсії на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

Позивач зазначає, що виплата пенсії йому припинена з 2022 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України 27 грудня 2023 року № 1384, у зв`язку з відсутністю інформації про ідентифікацію.

Оскільки відповідачем не надано доказів, що пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості, то підстав для припинення її виплати немає.

Вказане, на переконання позивача, є підставою для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати пенсії та зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії з 01 березня 2025 року.

Просив задовольнити позов.

Відповідач позов не визнав; доводив, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законодавством.

Зазначив, що як внутрішньо переміщена особа ОСОБА_1 перебував на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області (дислокація м. Маріуполь) та отримував пенсію за віком, яка йому призначена з 10 березня 2017 року відповідно до Закону № 1058.

ГУ ПФУ в Донецькій області повідомило, що виплата пенсії позивачеві припинена з 01 грудня 2021 року на підставі «Запиту виплатної справи органом пенсійного фонду російської федерації по ростовській області клієнтський сервіс (на правах відділу) в місті таганрог (ростаовська область, російська федерація) відповідно до паспорта громадянина росії, виданого 04 червня 2021 року гу мвс росії по ростовській області серія, номер 6021, 437403».

Згідно з атестатом на ОСОБА_1 . ГУ ПФУ в Донецькій області виплатило пенсію по 30 листопада 2021 року, позивач знятий з обліку з 01 грудня 2021 року.

Відповідач вказував на те, що ОСОБА_1 звернувся засобами вебпорталу з заявою про призначення пенсії від 23 червня 2025 року № 12327.

За принципом екстериторіальності для розгляду заяви було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі ГУ ПФУ в Хмельницькій області).

За результатами опрацювання цієї заяви ГУ ПФУ в Хмельницькій області прийняло рішення від 30 червня 2025 року № 90 про відмову в призначенні пенсії.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся засобами вебпорталу з заявою про призначення пенсії від 20 липня 2025 року № 13742.

За принципом екстериторіальності для розгляду заяви було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ в Закарпатській області).

За результатами опрацювання цієї заяви ГУ ПФУ в Закарпатській області прийняло рішення від 28 липня 2025 року № 90 про відмову в призначенні пенсії.

Відповідач вважає, що він не є належним відповідачем у цій справі, оскільки не розглядав заяви позивача про призначення пенсії від 23 червня 2025 року та від 20 липня 2025 року, не приймав рішення за наслідками їх розгляду та у зв`язку з цим не порушував прав ОСОБА_1 .

Відповідач покликався на норми ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 і зазначав, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, зокрема, на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 2 ст. 49 Закону № 1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Також відповідач покликався на норми п. п. 1.1, 2.1, 2.9, 2.23, 3.1, 5.1 Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1), а також на п. 14-4 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058, постанову Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 299 «Про деякі особливості виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Постанова КМУ № 299) і зазначив, що за результатами аналізу матеріалів електронної пенсійної справи № 15 встановлено, що виплату пенсії ОСОБА_1 припинено з 01 грудня 2021 року на підставі запиту виплатної справи від 20 вересня 2021 року № 587650/21 «державної установи «відділу пенсійного фонду російської федерації по Ростовській області клієнтської служби в м. Таганрог»; пенсійну справу, в тому числі атестат про виплату пенсії, направлено на адресу запитувача листом від 04 листопада 2021 року № 0500-1520-8/98745.

23 червня 2025 року і 20 липня 2015 року ОСОБА_1 звертався до органів Пенсійного фонду України з заявами про призначення пенсії, за наслідками розгляду яких прийняті рішення про відмову у призначенні пенсії.

До вказаних заяв позивач долучив довідки про місце проживання від 22 лютого 2017 № та від 09 березня 2017 року № 281, видані Талаківською селищною радою, які на момент звернення були недійсними, оскільки ці довідки видані до того, як заявник виїхав на постійне місце проживання до російської федерації.

Також заявник не повідомив про відсутність громадянства російської федерації, оскільки в запиті від 20 вересня 2021 року № 587650/21 зазначено, що ОСОБА_1 має громадянство російської федерації.

Крім того позивач не зазначив дату, по яку він отримував пенсію від російської федерації.

Відповідач вважає, що позивач не підтвердив у встановленому законодавством порядку право на отримання пенсійних виплат від Пенсійного фонду України.

Просив відмовити в позові.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

З 26 квітня 1983 року місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить штамп про реєстрацію місця проживання, проставлений в паспорті.

В Єдиному державному демографічному реєстрі станом на січень 2026 року відсутні дані про зареєстроване місце проживання.

Згідно з довідками Талаківської селищної ради м. Маріуполя Донецької області від 09 березня 2017 року № 281 ОСОБА_1 проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджено дублікатом довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 лютого 2017 року № 1412-33994 (№ ).

Фактичне місце проживання/перебування позивача після переміщення: АДРЕСА_2 .

За інформацією про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери станом на січень 2026 року довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи від 22 лютого 2017 року № 1412-33994 є діючою.

Згідно з абз. 4 ч. 2 ст. 1 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон № 1207) та Меж і Переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затверджених Указом Президента України від 07 лютого 2019 року № 32/2019, місто Макіївка Донецької області є територією України, тимчасово окупованою російською адміністрацією (у тому числі окупаційною адміністрацією російської федерації) з 07 квітня 2014 року.

Як свідчить Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786, місто Маріуполь Донецької області є територією України, тимчасово окупованою російською федерацією з 21 травня 2022 року.

Докази, які б свідчили, що на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду справи ОСОБА_1 проживає/перебуває на контрольованій Україною території України суду не надані.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 13486010) зареєстроване як юридична особа, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис.

ОСОБА_1 перебував на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області як отримувач пенсії за віком, яка йому призначена відповідно до Закону № 1058 з 10 березня 2017 року, що підтверджено матеріалами пенсійної справи № 15.

Як внутрішньо переміщена особа позивач перебував на обліку та отримував пенсію в ГУ ПФУ в Донецькій області з дислокацією в м. Маріуполі.

21 жовтня 2021 року ГУ ПФУ в Донецькій області разом з листом Пенсійного фонду України від 29 жовтня 2021 року № 2800-030102-9/53710 отримало для виконання Запит виплатної справи клієнтської служби (на правах відділу) в м. таганрозі державної установи відділення пенсійного фонду російської федерації по ростовській області від 20 вересня 2021 року № 587650/21, який зареєстрований за вхідним № 21149/10.

В запиті йшлося про те, що у зв`язку з з а я в о ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страховий номер індивідуального особового рахунку: НОМЕР_3 , належність до громадянства: громадянин російської федерації, який проживає в російській федерації за адресою: АДРЕСА_3 ; найменування документа, що посвідчує особу паспорт громадянина росії, серії та номер: 6021, НОМЕР_4 , дата видачі 04 червня 2021 року, виданий гу мвс росії по ростовській області, орган пенсійного фонду російської федерації по ростовській області клієнтський сервіс (на правах відділу) в місті таганрозі просить направити за його адресою виплатну справу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , який отримував «страхову пенсію по старості»; зі слів заявника, пенсія виплачена по вересень 2021 року.

У зв`язку з цим ГУ ПФУ в Донецькій області провело позивачеві виплату пенсії по 30 листопада 2021 року включно і зняло особовий рахунок ОСОБА_1 (№ НОМЕР_5 ) з обліку з 01 грудня 2021 року, що підтверджено атестатом.

Разом з листом від 04 листопада 2021 року № 0500-1520-8/98745 ГУ ПФУ в Донецькій області направило пенсійну справу ОСОБА_1 на 32 аркушах, в тому числі атестат, до органу пенсійного фонду російської федерації по ростовській області клієнтській службі (на правах відділу) в міста таганрог.

Спірні правовідносини виникли з приводу правомірності дій ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати пенсії з 01 березня 2025 року.

Докази, які б свідчили, що з 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 перебував на обліку в органах Пенсійного фонду України, зокрема, в ГУ ПФУ в Донецькій області, і органи Пенсійного фонду України здійснювали нарахування та виплату пенсії позивачеві суду не надані.

23 червня 2025 року через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України ОСОБА_1 звернувся з заявою про призначення пенсії.

До заяви про призначення пенсії позивач долучив заяву довільної форми від 23 червня 2025 року про те, що ніяких пенсійних виплат від країни росія він не отримує та не може документально підтвердити нездійснення йому росією пенсійних виплат.

За принципом екстериторіальності для розгляду цієї заяви був визначений структурний підрозділ ГУ ПФУ в Хмельницькій області.

30 червня 2025 року ГУ ПФУ в Хмельницькій області прийняло рішення № 90 «Про відмову у призначенні пенсії».

Цим рішенням позивачеві відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 15 років.

20 липня 2025 року через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України позивач звернувся з заявою про призначення пенсії.

До заяви про призначення пенсії позивач долучив заяву довільної форми від 23 червня 2025 року про те, що ніяких пенсійних виплат від країни росія він не отримує та не може документально підтвердити нездійснення йому росією пенсійних виплат.

За принципом екстериторіальності для розгляду цієї заяви визначений структурний підрозділ ГУ ПФУ в Закарпатській області.

28 липня 2025 року ГУ ПФУ в Закарпатській області прийняло рішення № 90 «Про відмову у призначенні пенсії».

Цим рішенням ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058 у зв`язку з тим, що заявнику була призначена пенсія з 2017 року по 2021 рік, а тому йому необхідно звернутися з заявою про її поновлення.

При цьому як в рішенні ГУ ПФУ в Хмельницькій області, так і в рішенні ГУ ПФУ в Закарпатській області вказано, що ОСОБА_1 «на облік у територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує».

31 липня 2025 року через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України ОСОБА_1 звернувся з заявою (клопотанням) про поновлення пенсії, яка зареєстрована за № ВЕБ-05001-Ф-С-25-150479.

Як свідчать відомості порталу електронних послуг Пенсійного фонду України, які позивач надав разом з позовом, до заяви, зареєстрованої за № ВЕБ-05001-Ф-С-25-150479, ОСОБА_1 долучив такі файли: «паспорт громадянина України.pdf», «Україна.pdf», «заява.pdf», «Лист щодо відповіді на звернення ОСОБА_1 pdf», «9793836f-0773-4bfe-92aa-48946439bfd2.pdf».

Зміст цих файлів встановити неможливо, оскільки позивач їх суду не надав, а вжиті судом заходи офіційного з`ясування обставин у справі (витребування у ГУ ПФУ в Донецькій області відповідних доказів), виявились безрезультатними. В наданих відповідачем матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 ці документи відсутні.

У відповідь на звернення позивача від 31 липня 2025 року № ВЕБ-05001-Ф-С-150479, яке зареєстровано 31 липня 2025 року за № 29947/Л-0500-25, ГУ ПФУ в Донецькій області листом від 28 серпня 2025 року № 33755-29947/Л-02/8-0500/25 повідомило таке:

- позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058;

- згідно з п. 14-4 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 виплата пенсії проводиться за умови неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації; про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації можливо повідомити в один із способів:

особисто подавши заяву в органах Пенсійного фонду України;

через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України;

в заяві про поновлення або продовження виплати пенсії, поданої з використанням кваліфікованого електронного підпису, в тому числі з використанням віддаленого кваліфікованого електронного підпису «Дія.Підпис» («Дія ID»), створеного за допомогою мобільного додатка Єдиного державного вебпорталу електронних послуг («Дія»)»

проставити відмітку «Не отримую пенсію в іншій державі, зокрема від органів пенсійного забезпечення російської федерації» у вкладці «Дистанційне інформування»;

під час проведення відеоконференції, надавши відповідь на відповідне питання;

- враховуючи, що повідомлення позивача про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації було подано в порушення вищевказаних вимог в частині способів подання такого повідомлення, позивачеві рекомендовано надати до ГУ ПФУ в Донецькій області повідомлення про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації з урахуванням наданих зауважень.

Позивачу роз`яснено, що у разі незгоди з відповіддю органів Пенсійного фонду України, він має право оскаржити їх дії або бездіяльність до вищого органу або в судовому порядку.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування.

Висновки суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

П. п. 1, 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсії визначає Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058).

На час зняття з обліку пенсійної справи позивача та припинення нарахування і виплати пенсії, тобто станом на 30 листопада 2021 року і 01 грудня 2021 року відповідно, Закон № 1058 діяв в редакціях від 14 серпня 2021 року та від 01 грудня 2021 року відповідно.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат передбачено ст. 8 Закону № 1058.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Ч. 1 ст. 9 Закону № 1058 установлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Виплата пенсії регламентована нормами ст. 47 Закону № 1058.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Підстави припинення виплати пенсії визначені ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, згідно з якою виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

При цьому рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Рішення КСУ № 25-рп/2009) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058, які втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом цього рішення.

Отже, положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, відповідно до яких виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, втратили чинність з 08 жовтня 2009 року.

При цьому в мотивувальній частині Рішення КСУ № 25-рп/2009 Конституційний Суд України, серед іншого, зазначив таке:

«[…]

1. Верховний Суд України у конституційному поданні порушив питання про визнання неконституційними положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058 щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.

Реалізація конституційного права громадян на соціальний захист, як вважає суб`єкт права на конституційне подання, законодавчо поставлена в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Оспорюваними положеннями Закону № 1058 створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати.

При цьому наголошується, що вказані положення Закону № 1058 суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості (ст. 22, ч. ч. 1, 2 ст. 24, ч. 3 ст. 25, ч. 1 ст. 46).

[…]

3.3. Оспорюваними нормами Закону № 1058 конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

З наведених підстав положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058 щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечать приписам Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості (ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 24, ч. 3 ст. 25, ч. 1 ст. 46, ч. 1 ст. 64 Основного Закону України).

Разом з тим Конституційний Суд України зазначає, що визнання оспорюваних положень Закону № 1058 неконституційними м а є н а с л і д к и л и ш е для пенсіонерів, які проживають (перебувають) у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, і не перешкоджає подальшому унормуванню питань соціального захисту пенсіонерів шляхом укладення міжнародних договорів з цими державами та виплаті пенсій у порядку, встановленому чинними міжнародними договорами.

[…]».

Поряд із цим ст. 4 Закону № 1058 визначено законодавство про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1058 законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Отже, міжнародні договори з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного пенсійного законодавства.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 4 Закону № 1058 якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

13 березня 1992 року держави учасниці Співдружності Незалежних Держав, в тому числі Україна і російська федерація, уклали Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення, яка набрала чинності 13 березня 1992 року, (далі Угода 1992 року).

Відповідно до ст. 1 Угоди 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав учасниць цієї Угоди […] здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Згідно зі ст. 5 Угоди 1992 року ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав учасниць Угоди.

За правилами п. 1 ст. 6 Угоди 1992 року призначення пенсій громадянам держав учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Ст. 7 Угоди 1992 року передбачала, що при переселенні пенсіонера в межах держав учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія такого ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Відповідно до п. 1 ст. 13 Угоди 1992 року кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Згідно з п. 2 ст. 13 Угоди 1992 року пенсійні права громадян держав учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

29 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі Постанова КМУ № 1328).

П. 1 Постанови КМУ № 1328 передбачав вихід з Угоди 1992 року.

П. 2 Постанови КМУ № 1328 Міністерству закордонних справ України доручено в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди 1992 року.

Постанова КМУ № 1328 набрала чинності 02 грудня 2022 року.

Як свідчить лист Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року № 72/14-612-108210 «Щодо припинення дії міжнародних договорів», після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди 1992 року, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України 19 червня 2023 року.

Суд встановив, що ГУ ПФУ в Донецькій області зняло з обліку пенсійну справу ОСОБА_1 30 листопада 2021 року та припинило йому виплату пенсії з 01 грудня 2021 року у зв`язку із запитом його пенсійної справи органом пенсійного фонду російської федерації.

Зважаючи на приписи ст. 7 Угоди 1992 року, яка на той час була чинною і входила до складу національного пенсійного законодавства, суд дійшов висновку, що дії пенсійного органу, які полягали в знятті з обліку пенсійної справи ОСОБА_1 та припиненні виплати пенсії були правомірними.

При цьому ст. 7 Угоди 1992 не містила таких умов для припинення виплати пенсії як прийняття рішення територіальним органом Пенсійного фонду чи судом.

Застосування норм Угоди 1992 року до спірних правовідносин не суперечить висновками Конституційного Суду України, викладеним в Рішенні КСУ № 25-рп/2009, позаяк в мотивувальній частині цього рішення Конституційний Суд України прямо зазначив, що визнання оспорюваних положень Закону № 1058 неконституційними має наслідки лише для пенсіонерів, які проживають (перебувають) у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Разом з цим до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, на які покликаються сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Суд відхиляє аргументи позивача, які зводяться до того, що відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 виплата пенсії припиняється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду або суду, оскільки в контексті спірних правовідносин припинення виплати пенсії відбулось на підставі ст. 7 Угоди 1992 року, а не ст. 49 Закону № 1058.

Також суд відхиляє заперечення відповідача, які полягають у тому, що виплата пенсії позивачеві була припинена на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, оскільки відповідні положення були визнані неконституційними Рішенням КСУ № 25-рп/2009 і втратили чинність.

При цьому суд відзначає, що правомірність рішень, дій чи бездіяльності пенсійного органу щодо знаття з обліку пенсійної справи ОСОБА_1 30 листопада 2021 року та припинення виплати йому пенсії з 01 грудня 2021 року, не є предметом спору у справі, що розглядається.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналіз норм ч. 2 ст. 9 КАС зумовлює висновок про те, що суд розглядає адміністративну справу в межах заявлених позовних вимог; вихід за межі позовних вимог є правом, а не обов`язком суду; скористатися цим правом суд може не в будь-якому випадку, а лише тоді, коли це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просить визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати йому пенсії з 01 березня 2025 року.

Між тим, станом на 01 березня 2025 року ОСОБА_1 не перебував на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області як отримувач пенсії, жодних рішень (дій), спрямованих на припинення виплати пенсії позивачеві з 01 березня 2025 року ГУ ПФУ в Донецькій області не вчиняло.

Також суд відхиляє аргументи позивача, які ґрунтуються на положеннях Закону № 324 та Порядку № 136, оскільки припинення виплати пенсії не було наслідком верифікації державних виплат.

Твердження позивача про те, що виплата пенсії припинена з 2022 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України 27 грудня 2023 року № 1384, у зв`язку з відсутністю інформації про ідентифікацію, спростовується наявними у справі письмовими доказами.

Суд відзначає, що невиплата пенсії, тобто пасивна поведінка пенсійного органу, за своєю сутністю є бездіяльністю пенсійного органу.

За встановлених обставин відсутні фактичні і правові підстави для визнання протиправними дій (бездіяльності) ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 березня 2025 року, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Позовні вимоги в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2025 року за своєю сутністю є обраним позивачем способом захисту порушеного права, а тому також не підлягають задоволенню.

Рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 30 червня 2025 року № 90 «Про відмову у призначенні пенсії» та рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 28 липня 2025 року № 90 «Про відмову в призначенні пенсії» не є предметом спору у справі, що розглядається, а тому відсутні підстави для залучення до участі у цій справі як відповідачів зазначених пенсійних органів.

З цих же мотивів суд відхиляє заперечення відповідача про те, що ГУ ПФУ в Донецькій області не є належним відповідачем у справі.

Суд вважає за необхідне відзначити, що оскільки пенсія за віком була призначена ОСОБА_1 довічно, її поновлення має відбуватися в порядку, визначеному ч. 2 ст. 49 Закону № 1058 з урахуванням положень п. 14-4 розділу ХV «Прикінцеві положення» цього Закону.

Правомірність дій (бездіяльності) ГУ ПФУ в Донецькій області, вчинених (допущених) під час розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії від 30 липня 2025 року № ВЕБ-05001-Ф-С-25-150479, позивачем не оспорюється.

При цьому позивач, який користується професійною правничою допомогою адвоката, правом змінити предмет або підстави позову не скористався, а за встановлених фактичних обставин та правового регулювання спірних правовідносин суд не вважає за можливе використовувати право на вихід з межі позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Суд надав оцінку основним доводам і запереченням сторін. Решта доводів і заперечень сторін не спростовують висновків суду по суті позовних вимог.

Розподіл судових витрат.

Ухвалою від 08 вересня 2025 року суд задовольнив клопотання позивача та відстрочив йому сплату судового збору за подання адміністративного позову в сумі 968,96 грн до ухвалення судового рішення у справі.

Судовий збір позивачем не сплачений; докази здійснення інших судових витрат суду не надані.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, а тому на підставі ст. 139 КАС судовий збір за подання цього позову підлягає стягненню на користь держави з позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 13486010, місцезнаходження: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім гривень) 96 копійок.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Повне судове рішення складено 09 січня 2026 року.

Суддя Т.О. Кравченко