Справа № 520/9170/25
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2026-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 р. Справа № 520/9170/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: П`янової Я.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 01.08.25 по справі № 520/9170/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ПС № 29 від 13 березня 2025 року про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ з 05.03.2025.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 05.03.2025 звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 13.03.2025 ПС № 60 відмовлено в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону № 796-ХІІ. Відповідач вказав, що відповідно до матеріалів електронної пенсійної справи та додатково наданих документів підтверджено, що заявниця станом на 01.01.1993 року прожила в зоні посиленого радіологічного контролю 2 роки 11 місяці 7 днів, що недостатньо для призначення пенсії згідно Закону № 796-ХІІ; оскільки позивач з 01.09.1985 по 22.06.1989 навчалась у Київському державному педагогічному інституті, який розташовано у місті, що не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, то для зарахування періоду перебування в зоні посиленого радіологічного контролю з 26.04.1986 по 22.06.1989 згідно довідки №204 від 26.07.2023, виданої виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради немає законних підстав. Вважає рішення відповідача протиправним.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ПС № 29 від 13 березня 2025 року про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву від 05.03.2025 ОСОБА_1 щодо переведення з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) 96 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025 у справі № 520/9170/25 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву від 05.03.2025 ОСОБА_1 щодо переведення з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ, з урахуванням висновків суду у цій справі та прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ з 05.03.2025.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що прийняття судом рішення про зобов`язання повторно розглянути заяву від 05.03.2025 ОСОБА_1 щодо переведення з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ може призвести до чергової відмови у переведенні на інший вид пенсії, та як наслідок звернення позивача вдруге до суду. Таким чином, обраний судом спосіб захисту не може вважатись ефективним у даній справі, що суперечить завданню адміністративного судочинства, передбаченого ч. 1 ст. 2 КАС України, а також висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 травня 2024 року у справі № 580/3690/23, що є порушенням ч. 5 ст. 242 КАС України, а отже оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню.

Крім того, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025 у справі №520/9170/25 в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач заначає, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 13.03.2025 №60 ОСОБА_1 відмовлено у переході з пенсії зг вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв`язку із відсутністю необхідного періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом 01.01.1993 року.

Відповідно до абз. 6 п. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи але не більше 5 років. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно працювали у визначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986р. незалежно від часу проживання або роботи у цей період.

Відповідно до матеріалів електронної пенсійної справи та додатково наданих документів підтверджено факт проживання/роботи в зоні посиленого радіологічного контролю та станом на 01 січня 1993 період проживання/праці - 02 роки 11 місяців 07 днів.

Зазначив, що ОСОБА_1 , згідно диплому НОМЕР_1 від 26.06.1989, в період з 01.09.1985 по 22.06.1989 навчалась у Київському державному педагогічному інституті. Оскільки, даний навчальний заклад розташовано у місті, що не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, то для зарахування періоду перебування в зоні посиленого радіологічного контролю з 26.04.1986 по 22.06.1989 згідно довідки №204 від 26.07.2023, виданої виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради, немає законних підстав.

Враховуючи вище зазначене, відсутні підстави для переведення з пенсії за вислугу років згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пенсію за віком згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки позивач проживала у зоні посиленого радіологічного контролю, станом на 01.01.1993 року - 02 роки 11 місяців 07 днів, що є недостатнім для призначення даного виду пенсії.

Позивач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. Апеляційну скаргу позивача задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Київській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

05 березня 2025 року позивач звернулася через Веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України звернулась з заявою щодо переведення з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ.

До заяви про переведення на інший вид пенсії позивач додала, наступні документи: посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю серія НОМЕР_2 ; довідка виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Київської області про те, що позивачка проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 з 12.09.1967 по 08.08.1989 № 204 від 26.07.2023; довідки № 15.2-03/2510, № 15.2-03/2512, № 15.2-03/2509 та № 15.2-03/2511 від 16.11.2023 Білоцерківської міської ради про реєстрацію місця проживання позивачки; завірені нотаріусом показання свідка ОСОБА_2 ; завірені нотаріусом показання свідка ОСОБА_3 ; довідка Кагарлицької міської ради про факт реєстрації та постійного проживання ОСОБА_2 у с. Слобода № 44 від 18.02.2025; довідка Кагарлицької міської ради про факт реєстрації та постійного проживання ОСОБА_3 у с. Слобода № 52 від 26.02.2025.

За принципом екстериторіальності заява ОСОБА_1 про переведення з виду на вид розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 13.03.2025 року №60 ОСОБА_1 відмовлено у переході з пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв`язку із відсутністю необхідного періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом 01.01.1993 року. Відповідно до матеріалів електронної пенсійної справи та додатково наданих документів підтверджено факт проживання/роботи в зоні посиленого радіологічного контролю та станом на 01 січня 1993 період проживання/праці - 02 роки 11 місяців 07 днів.

Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 , згідно диплому НОМЕР_1 від 26.06.1989, в період з 01.09.1985 по 22.06.1989 навчалась у Київському державному педагогічному інституті. Оскільки, даний навчальний заклад розташовано у місті, що не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, то для зарахування періоду перебування в зоні посиленого радіологічного контролю з 26.04.1986 по 22.06.1989 згідно довідки №204 від 26.07.2023, виданої виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради, немає законних підстав. Враховуючи вище зазначене, відсутні підстави для переведення з пенсії за вислугу років згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пенсію за віком згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки позивач проживала у зоні посиленого радіологічного контролю, станом на 01.01.1993 року - 02 роки 11 місяців 07 днів, що є недостатнім для призначення даного виду пенсії.

Вважаючи рішення протиправним позивач звернулась до суду.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з протиправності та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ПС № 29 від 13 березня 2025 року про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву від 05.03.2025 ОСОБА_1 щодо переведення з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Відмовляюючи у задоволенні позову в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ з 05.03.2025, суд першої інстанції виходив з дискреційності повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії (переведенні на пенсію за іншим законом) та визначення підстав, за яких призначається пенсія.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).

Згідно з положеннями статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІV право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Тож виходячи зі змісту статті 16 Основного Закону обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991.

Пунктом 2 статті 9 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-ХІІ визначено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно із статтею 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Відповідно до вимог статті 49 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-ХІІ, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до абз. 4 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

В примітці до п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII).

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони посиленого радіологічного контролю з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 4 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 2 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 3 повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 5 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії не може перевищувати 5 років.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1.

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є :

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіоактивного забруднення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17, від 11.11.2024 по справі № 460/19947/23.

Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що важливим у даному спорі є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.

Колегія суддів зазначає, що позивач звернувся із заявою щодо переведення з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ.

До заяви про переведення на інший вид пенсії позивач додала, наступні документи: посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю серія НОМЕР_2 ; довідку виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Київської області про те, що позивачка проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 з 12.09.1967 по 08.08.1989 № 204 від 26.07.2023; довідки № 15.2-03/2510, № 15.2-03/2512, № 15.2-03/2509 та № 15.2-03/2511 від 16.11.2023 Білоцерківської міської ради про реєстрацію місця проживання позивачки; завірені нотаріусом показання свідка ОСОБА_2 ; завірені нотаріусом показання свідка ОСОБА_3 ; довідка Кагарлицької міської ради про факт реєстрації та постійного проживання ОСОБА_2 у с. Слобода № 44 від 18.02.2025; довідка Кагарлицької міської ради про факт реєстрації та постійного проживання ОСОБА_3 у с. Слобода № 52 від 26.02.2025.

Зі змісту долученого до матеріалів справи посвідчення громадянки, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1993 р. (категорія 4) серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_1 проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Як зазначалось вище, позивачем в підтвердження проживання на території посиленого радіоекологічного контролю надано: довідку виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Київської області про те, що позивачка проживала та зареєстрована в АДРЕСА_1 з 12.09.1967 по 08.08.1989 №204 від 26.07.2023; довідку № 15.2-03/2510 від 16.11.2023 про реєстрацію місця проживання, виданої Білоцерківською міською радою; довідку № 15.2-03/2512 від 16.11.2023 про реєстрацію місця проживання, виданої Білоцерківською міською радою; довідку № 15.2-03/2509 від 16.11.2023 про реєстрацію місця проживання, виданої Білоцерківською міською радою; довідку № 15.2-03/2511 від 16.11.2023 про реєстрацію місця проживання, виданої Білоцерківською міською радою.

Також доказами проживання позивача на території посиленого радіоекологічного контролю слугують показання свідків.

Так, свідок, ОСОБА_3 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 підтверджує, що позивач, ОСОБА_1 проживала за адресою АДРЕСА_1 протягом періоду з дня її народження до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ця інформація відома свідку особисто, оскільки вона, протягом зазначеного періоду, перебувала у безпосередньому контакті з позивачем. Факт проживання свідка, ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , одночасно з проживанням позивача за адресою АДРЕСА_1 підтверджується довідкою виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 52 від 26.02.2025.

Свідок, ОСОБА_2 , яка проживає за адресою АДРЕСА_2 підтверджує, що позивачка проживала за адресою АДРЕСА_1 протягом періоду з дня її народження до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ця інформація відома свідку особисто, оскільки вона, протягом зазначеного періоду, перебувала у безпосередньому контакті з позивачем. Факт проживання свідка, ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 , одночасно з проживанням позивача за адресою АДРЕСА_1 підтверджується довідкою виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 44 від 18.02.2025.

Тобто, факт проживання особи на території зони посиленого радіологічного контролю засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17, від 10.04.2019 у справі №162/760/17 та постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17, від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.

Разом з тим, відповідно до Переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 106 від 23.07.1991, з 12.09.1967 по 08.08.1989 в с. Слобода, площа Слави, 13 Кагарлицького (нині Обухівського району), віднесено до зони № 4 посиленого радіоекологічного контролю; з 19.12.1989 по 15.09.1992 в м. Біла Церква, вул. Зенітного полку (колишня - Некрасова), б 115 гурт, віднесено до зони № 4 посиленого радіоекологічного контролю; з 08.12.1992 по 03.02.1999 в АДРЕСА_3 , віднесено до зони № 4 посиленого радіоекологічного контролю; з 25.05.1999 по 17.04.2007 в м. Біла Церква, вул. Рибна, б.8, кв. 141, віднесено до зони № 4 посиленого радіоекологічного контролю; з 24.04.2007 по теперішній час в АДРЕСА_4 , віднесено до зони № 4 посиленого радіоекологічного контролю.

Поряд із тим, мотивуючи свою відмову Пенсійний фонд зазначив, що заявниця станом на 01.01.1993 прожила в зоні посиленого радіологічного контролю 2 роки 11 місяців 7 днів, що недостатньо для призначення пенсії згідно Закону №796-XII. Додатково зазначено, що ОСОБА_1 навчалась у Київському державному педагогічному інституті з 01.09.1985 по 22.06.1989 згідно диплому НОМЕР_1 від 26.06.1989. Оскільки, даний навчальний заклда розташовано у місті, що не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, то для зарахування періоду перебування в зоні посиленого радіологічного контролю з 26.04.1986 по 22.06.1989 згідно довідки №204 від 26.07.2023, виданої виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради немає законних підстав.

Посилання відповідача на факт навчання позивача у Київському державному педагогічному інституті не спростовує того факту, що позивач дійсно проживала на даній території в обсязі часу, необхідному для встановлення її статусу потерпілої від наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році (категорія 4) та видачі відповідного посвідчення.

Крім того, посвідчення позивача недійсним не визнавалось, а її статус постраждалої від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не оспорюється.

Між тим, факт навчання позивача у м. Києві беззаперечно не підтверджує факт її проживання у м. Києві.

Більше того, інших відомостей про місце проживання позивача у спірний період, окрім як у АДРЕСА_1 з 12.09.1967 по 08.08.1989, а з 1989 року по теперішній час у м. Біла Церква, матеріали справи не містять, а сторонами не наведено.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 30.09.2020 у справі №572/1921/17, від 16.10.2024 по справі № 140/14380/23.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення № 29 від 13 березня 2025 року Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ з 05.03.2025, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення про призначення пенсії.

З наявних в матеріалах справи доказів не встановлено, що на час звернення ОСОБА_1 з заявою про переведення з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ, достатнім є страховий стаж для розрахунку пенсії за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву від 05.03.2025 ОСОБА_1 щодо переведення з пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025 по справі № 520/9170/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Я.В. П`янова В.Б. Русанова