Справа № 320/7628/20
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2026-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 320/7628/20
РІШЕННЯ

іменем України

10 січня 2026 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому просила: скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15.05.2020 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, для одержання безплатно земельної ділянки «для індивідуального садівництва» орієнтовною площею 0,12 га (кадастровий номер :33:006:0152), яка розташована на території Київська область, Вишгородський район; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області надати дозвіл ОСОБА_1 надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою, для одержання безплатно земельної ділянки «для індивідуального садівництва» орієнтовною площею 0,12 га (кадастровий номер :33:006:0152), яка розташована на території Київська область, Вишгородський район.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду адміністративну справу №320/7628/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення - передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Справа у встановлені нормами Кодексу адміністративного судочинства України строки Окружним адміністративним судом міста Києва розглянута не була.

На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №2825 (в редакції Закону України №3863-ІХ) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399.

Так, за результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, адміністративна справа №320/7628/20 передана на розгляд Хмельницькому окружному адміністративному суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2025 року, дану адміністративну справу передано на розгляд судді Печеному Є.В.

Ухвалою судді Хмельницького окружного адміністративного суду Печеного Є.В. від 17.03.2025 прийнято до свого провадження адміністративну справу № 320/7628/20; ухвалено замінити відповідача - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві () на його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (); ухвалено розпочати розгляд справи спочатку; ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Із матеріалів справи вбачається, що, на обґрунтування позову, позивачка зазначає, що 14.04.2020 подала до Головного управління Держгеокадастру у Київській області клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для індивідуального садівництва за рахунок земель державної власності за межами населеного пункту, кадастровий номер :33:006:0152.

Зазначає, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15.05.2020 № 10-8027/15-20-сг їй відмовлено у наданні дозволу з підстав того, що земельна ділянка, стосовно якої подано клопотання, за даними відповідача належить до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, а не до земель сільськогосподарського призначення.

Позивачка вважає таку відмову незаконною, такою, що суперечить ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), і не ґрунтується на достовірних даних Державного земельного кадастру.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти його задоволення, посилаючись на те, що, за наявними у нього картографічними даними, спірна земельна ділянка віднесена до земель промисловості, у зв`язку з чим, Головне управління Держгеокадастру у Київській області не було належним органом для надання дозволу на її відведення для індивідуального садівництва.

У додаткових поясненнях відповідач також послався на: зміну законодавства після 2021 року (внесення до розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України пункту 24 згідно із Законом України від 28.04.2021 № 1423-IX), внаслідок чого, значна частина земель державної власності за межами населених пунктів перейшла до комунальної власності територіальних громад, а органи Держгеокадастру втратили повноваження щодо розпорядження такими землями; запровадження особливостей регулювання земельних відносин під час воєнного стану згідно з пунктом 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (у редакції Закону України від 24.03.2022 № 2145-IX), зокрема, заборону безоплатної передачі земель у приватну власність та надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі.

Позивачка у відповіді на відзив і додаткових поясненнях вказує, що всі зміни законодавства і подальший правовий режим земельної ділянки не можуть виправдати протиправність відмови відповідача станом на 15.05.2020 року.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

14.04.2020 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для індивідуального садівництва за межами населеного пункту, кадастровий номер :33:006:0152.

Факт подання клопотання і його зміст підтверджуються копією клопотання з відміткою про реєстрацію та не заперечуються сторонами.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15.05.2020 № 10-8027/15-20-сг у наданні дозволу позивачці відмовлено.

Єдиним мотивом відмови, зазначеним у наказі, є те, що земельна ділянка, щодо якої подано клопотання, за інформацією відповідача відноситься до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення і не належить до земель сільськогосподарського призначення.

Конкретних посилань на норми законів, містобудівну чи землеустрою документацію, які б забороняли надання дозволу на відведення цієї ділянки для індивідуального садівництва, наказ не містить.

До матеріалів справи долучено витяг з Державного земельного кадастру від 03.06.2020 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :33:006:0152.

Із цього витягу вбачається, що: категорія земель землі сільськогосподарського призначення; цільове призначення для індивідуального садівництва; площа 0,1200 га; місце розташування за межами населеного пункту на території відповідної територіальної громади Київської області.

Відповідач не надав доказів того, що станом на 15.05.2020 відомості кадастру щодо категорії земель та цільового призначення спірної ділянки були іншими.

Дані Публічної кадастрової карти, на які посилається відповідач, є лише візуальним відображенням відомостей кадастру і в разі розбіжностей не мають переваги над офіційним витягом.

За відсутності доказів зворотного, суд виходить з того, що й на момент прийняття оспорюваного наказу спірна ділянка обліковувалася в Державному земельному кадастрі як земельна ділянка сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням «для індивідуального садівництва».

Станом на час розгляду справи у відповідних реєстрах міститься запис про набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку іншими фізичними особами.

Ці обставини стосуються періоду після прийняття оспорюваного наказу і не можуть впливати на оцінку його правомірності за станом на 15.05.2020 року, але мають значення при визначенні належного способу захисту, оскільки вказують на наявність у справі прав та інтересів третіх осіб, не залучених до участі в процесі.

Оцінивши наявні в справі докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення.

Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при їх прийнятті.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 29.01.2020 у справі № 814/1460/16.

Так, відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України (тут і далі ЗК України у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Зміст цих норм свідчить, що перелік підстав відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою є вичерпним, а повноваження відповідного органу пов`язаними: за відсутності таких підстав орган повинен надати дозвіл.

Такий підхід неодноразово підтверджувався Верховним Судом (зокрема, у постановах від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 22.02.2019 у справі № 813/1631/14, від 28.02.2020 у справі № 461/1257/17, від 22.07.2021 у справі № 320/1177/19).

Так, у постанові від 03.11.2022 у справі № 320/5760/21 Верховний Суд також наголосив, що надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою має на меті формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав і не означає автоматичної передачі ділянки у власність, а закон не виключає можливості одночасного розроблення кількох проєктів щодо однієї ділянки.

Вирішуючи спір між сторонами, суд також бере до уваги: пункт 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції Закону України від 28.04.2021 № 1423-IX, чинній на момент ухвалення цього рішення, згідно з яким певні категорії земель державної власності за межами населених пунктів вважаються землями комунальної власності територіальних громад, а органи Держгеокадастру з моменту набрання чинності цим пунктом втрачають повноваження щодо розпорядження такими землями; підпункт 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції Закону України від 24.03.2022 № 2145-IX (зі змінами, внесеними Законом України від 19.10.2022 № 2698-IX), яким на період дії воєнного стану запроваджено, зокрема, заборону безоплатної передачі земель державної й комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі та розроблення такої документації, за винятком випадків, коли: земельна ділянка передається у власність власникам розташованих на ній об`єктів нерухомого майна; земельна ділянка була передана у користування до набрання чинності Земельним кодексом України 2001 року.

Верховний Суд у постанові від 03.08.2023 у справі № 300/3771/22, аналізуючи ці положення, дійшов висновку, що зазначена заборона є імперативною, не передбачає можливості відкладення розгляду клопотань до закінчення воєнного стану й не звільняє органи від обов`язку діяти у межах зазначеного правового режиму; винятки мають вузький характер і застосовуються лише за наявності відповідних умов.

Із приводу компетенції відповідача станом на 15.05.2020 року, то суд має зазначити про таке.

Частина 4 ст. 122 ЗК України (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачала, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Оскільки за даними Державного земельного кадастру спірна ділянка на той момент була землею сільськогосподарського призначення, розташованою за межами населеного пункту, саме Головне управління Держгеокадастру у Київській області було належним органом для розгляду клопотання позивачки та прийняття рішення про надання дозволу або про відмову у його наданні.

При цьому, твердження відповідача про те, що він не мав повноважень через нібито віднесення ділянки до земель промисловості, ґрунтуються лише на внутрішніх картографічних матеріалах та шарі Публічної кадастрової карти і не підтверджені жодними офіційними даними, які б спростовували відомості кадастру.

Щодо відповідності оскаржуваного наказу вимогам ч. 7 ст. 118 ЗК України (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), то суд виходить із такого.

Частина 7 ст. 118 ЗК України встановлює, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У той же час, оспорюваний наказ не містить посилань ані на невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, містобудівної чи землеустрою документації, ані на будь-який інший критерій, передбачений цією нормою.

Натомість відповідач, посилаючись на нібито віднесення ділянки до земель промисловості, фактично: не врахував достовірні відомості Державного земельного кадастру; замінив встановлені законом підстави відмови власними міркуваннями щодо категорії земель.

За таких обставин, наказ від 15.05.2020 № 10-8027/15-20-сг не відповідає ч. 7 ст. 118 ЗК України (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), є необґрунтованим і таким, що прийнятий не у спосіб і не на підставі, передбачені законом.

Отже, позовна вимога про визнання цього наказу протиправним та його скасування є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Київській області надати дозвіл позивачці на розроблення документації із землеустрою, для одержання безплатно земельної ділянки «для індивідуального садівництва» орієнтовною площею 0,12 га (кадастровий номер :33:006:0152), яка розташована на території Київська область, Вишгородський район, то суд має зазначити про таке.

Верховний Суд у справах, пов`язаних із відмовами в наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою, виходить із того, що суд може: або зобов`язати орган надати дозвіл, якщо на момент ухвалення судового рішення він зберігає компетенцію, а підстав для відмови не існує; або обмежитися визнанням рішення протиправним і його скасуванням (інколи з обов`язком повторного розгляду), якщо з часу прийняття рішення істотно змінилися правове регулювання, компетенція органу або правовий режим ділянки так, що виконання рішення суду у формі прямого зобов`язання суперечитиме чинному законодавству.

Так, після 15.05.2020 набрав чинності пункт 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції Закону № 1423-IX), згідно з яким, землі державної власності певних категорій за межами населених пунктів вважаються землями комунальної власності територіальних громад.

За змістом цієї норми, повноваження щодо розпорядження такими землями переходять від органів Держгеокадастру до відповідних органів місцевого самоврядування.

Відтак територіальні органи Держгеокадастру втрачають право приймати рішення про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо таких земель.

У даній справі спірна земельна ділянка, за встановленими судом обставинами, є землею сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка не віднесена до винятків, указаних у пункті 24 розділу X ЗК України, а отже, підпадає під режим переходу до комунальної власності.

Отже, на час ухвалення судом цього рішення Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області вже не має повноважень щодо розпорядження цією земельною ділянкою, у тому числі надання дозволів на розроблення проєктів землеустрою з метою її безоплатного відведення у власність.

Окрім того, суд виходить з того, що діє правовий режим, встановлений пунктом 27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції Закону № 2145-IX зі змінами Закону № 2698-IX), згідно з яким, на період воєнного стану: забороняється безоплатна передача земель державної та комунальної власності у приватну власність; забороняється надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі та розроблення такої документації; водночас, ця заборона не поширюється на випадки, коли земельна ділянка передається у власність власникам розташованих на ній об`єктів нерухомого майна або коли земельна ділянка була передана у користування до набрання чинності Земельним кодексом України 2001 року.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка є власницею об`єкта нерухомості, розташованого на спірній земельній ділянці, чи що ця ділянка була передана у користування до набрання чинності Земельним кодексом України.

Відповідних обставин не стверджує і сама позивачка.

Отже, суд виходить з того, до спірних правовідносин застосовується загальний режим підпункту 5 пункту 27 розділу X ЗК України тобто пряма заборона на безоплатну передачу земельної ділянки у власність та надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою з метою такої передачі на період дії воєнного стану.

Верховний Суд у справі № 300/3771/22 дійшов висновку, що ця заборона не передбачає відкладення розгляду клопотань або виконання судових рішень на «після закінчення воєнного стану» та не дає органам влади права ігнорувати встановлений законодавцем режим.

Як встановлено судом вище, на час розгляду справи в державних реєстрах обліковуються права приватної власності на спірну земельну ділянку інших фізичних осіб, які не залучені до участі у справі в якості третіх осіб.

Покладення на відповідача обов`язку надати позивачці дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність цієї ж земельної ділянки неминуче створило б ситуацію, за якої нові рішення органів влади могли би конфліктувати з уже існуючими речовими правами третіх осіб, не наданих можливість захищати свої інтереси у цьому провадженні.

Такий підхід суперечив би завданню адміністративного судочинства щодо забезпечення балансу інтересів учасників відповідних правовідносин.

Суд уже встановив, що на момент прийняття відповідачем оскаржуваного наказу від відповідач був компетентним органом і не мав передбачених ч. 7 ст. 118 ЗК України підстав для відмови у наданні позивачці дозволу на розроблення проєкту землеустрою.

Однак на час ухвалення цього судового рішення: повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою перейшли до органу місцевого самоврядування (п.24 розд. X ЗК України); діє пряма заборона, встановлена підпунктом 5 пункту 27 розділу X ЗК України, на безоплатну передачу земель у власність та надання відповідних дозволів, до спірних правовідносин не застосовні законодавчі винятки з цієї заборони; на спірну ділянку вже зареєстровані права приватної власності третіх осіб.

За таких умов, покладення на Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області обов`язку надати позивачці дозвіл на розроблення проєкту землеустрою означало б зобов`язати орган влади вчинити дії, які на час ухвалення рішення суперечать чинному законодавству та виходять за межі його компетенції, а також можуть порушити права третіх осіб.

З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що належним способом захисту прав позивачки у цій справі є визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу без покладення на відповідача обов`язку надати позивачці дозвіл на розроблення документації із землеустрою, для одержання безплатно земельної ділянки «для індивідуального садівництва» орієнтовною площею 0,12 га (кадастровий номер :33:006:0152), яка розташована на території Київська область, Вишгородський район.

У цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище.

Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.

За таких обставин і правових підстав, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Водночас, суд враховує, що у цій справі основною, самостійною позовною вимогою є вимога про визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу відповідача, яка задоволена повністю.

Вимога про зобов`язання надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою є похідною від вимоги про скасування оскаржуваного наказу та спрямованою на спосіб виконання рішення суду.

Позивачкою судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. сплачено за подання одного адміністративного позову немайнового характеру до суб`єкта владних повноважень.

З огляду на те, що основна позовна вимога задоволена, суд вважає за можливе покласти витрати зі сплати судового збору в повному обсязі на відповідача.

Керуючись статтями 2, 5, 7, 9, 19, 7277, 90, 139, 241246, 255, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15.05.2020 № 10-8027/15-20-сг «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судових витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (вул. Серпова, 3/14, м. Київ, 03115 , код ЄДРПОУ - 39817550)

Головуючий суддя Є.В. Печений