Справа № 440/11967/25
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2026-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 р. Справа № 440/11967/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський) від 03.10.2025 по справі № 440/11967/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову в призначенні пенсії за віком № 55 від 05.08.2025; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 05.07.1994 по 30.11.1994 до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 29.07.2025.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2025 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову в призначенні пенсії за віком № 55 від 05.08.2025 щодо відмови в призначенні пенсії за віком відповідно до частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з підстави ненастання у ОСОБА_1 станом на час звернення із заявою пенсійного віку 55 років. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2025 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що умовами, за яких можлива реалізація права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах є: зайнятість повний робочий день на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1; досягнення 55 років; наявність стажу роботи не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах; підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992. Вказує, що за доданими документами до страхового стажу позивачки зараховано всі періоди трудової діяльності. До пільгового стажу зараховано періоди роботи трудової діяльності згідно уточнюючої довідки від 15.10.2024 № 02/23-338. До пільгового стажу за Списком № 2 не зараховано період з 05.07.1994 по 30.11.1994 згідно трудової книжки від 04.09.1989 НОМЕР_1 , оскільки даний період відсутній у вищезазначеній довідці. Також посада «учень телефоніста» не атестована та не передбачена Постановою КМУ № 36 від 16.01.2003. Вік позивачки - 53 роки. Стверджує, що підтверджений належними документами, страховий стаж позивачки становить 35 років 09 місяців 18 днів, пільговий стаж за Списком № 2 підтверджений в порядку, визначеному законодавством, становить 9 років 10 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Звертає увагу, що як встановлено судом першої інстанції, позивачка досягла 50 річного віку та набула усіх передбачених Законом № 1788 необхідних умов для призначення пенсії на пільгових умовах лише у серпні 2020 року. Зауважує, що на той час Закон № 1788 уже втратив чинність, правовідносини щодо призначення позивачці пенсії на пільгових умовах виникли після втрати ним чинності і до них цей Закон не застосовується, тому припущення щодо розгляду конституційного подання в межах частини другої статті 8 Закону України «Про Конституційний України» також видається необґрунтованим.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Також, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2025 в частині відмови у задоволенні позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що пільговий трудовий стаж, набутий ОСОБА_1 з 05.07.1994 по 30.11.1994 на посаді телефоніст (учень), що передбачена Списком № 2 розділ XXIX згідно постанови Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 № 10, безпідставно не включено та не зараховано до пільгового трудового стажу. Вказує, що характер виконуваних ОСОБА_1 робіт відповідає характеру виконуваних робіт за Списком № 2, про що свідчить і проведення атестації робочих місць (накази № 3-5-11/70 від 02.12.1996 (первинна), № 1-2-09/1-2 від 18.08.2000). Що стосується назви посади ОСОБА_1 , звертає увагу, що згідно запису в особовій картці № 24, 05.07.1994 ОСОБА_1 прийнята на посаду «телефоніст», в трудовій книжці і в наказі № 58 від 05.07.1994 як «учень телефоніста», а в протоколі № 10, який є додатком до наказу № 118 від 24.11.1994, кваліфікаційною комісію зазначено, що іспити приймаються комісією у «телефоністів» з випробувальним терміном. Висновком з вищезазначеного документообігу є той факт, що посади «телефоніст» та «телефоніст (учень)» підприємством ототожнювались і розрізнялись тільки розміром посадового окладу. Стверджує, що ОСОБА_1 з першого робочого дня працювала повний робочий день з персональною мікротелефонною трубкою-гарнітурою, пристроєм № 1-352 та мала особистий номер 37 (всі телефоністи працювали не за прізвищем, а за особистими номерами для ідентифікації), яким користувалася з 05.07.1994 по день переводу на посаду електромеханіка 01.10.2004, а саме більше 10 років. Зауважує, що оскільки записами в трудовій книжці позивачки підтверджується характер її роботи у спірний період на посадах, що передбачені Списком № 2, позивачка має право на включення періоду роботи період з 05.07.1994 по 30.11.1994 до пільгового стажу та призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу позивачки, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційних скарг, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 29.07.2025 звернулась через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивачки та за результатами розгляду такої заяви прийнято рішення від 05.08.2025 № 55 про відмову у призначенні пенсії відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058, у зв`язку із ненастанням пенсійного віку - 55 років та відсутністю необхідного пільгового стажу.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивачка оскаржила його до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 55 від 05.08.2025 щодо відмови в призначенні пенсії за віком відповідно до частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з підстави ненастання у ОСОБА_1 станом на час звернення із заявою пенсійного віку 55 років, що підлягає скасуванню в цій частині відмови.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 05.07.1994 по 30.11.1994 до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наказу Полтавської філії СП "УТЕЛ" № 58 від 05.07.1994 ОСОБА_1 прийнята на посаду саме "учениці телефоніста" з оплатою 75% посадового окладу, і лише наказом № 118 від 24.11.1994 її переведено саме на посаду "телефоніста" з 01.12.1994. Відтак, період роботи на такій посаді, яка не передбачена Постановою КМУ № 36 від 16.01.2003, не може бути зарахований до пільгового стажу роботи за Списком № 2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 29.07.2025, суд першої інстанції виходив з відсутності у позивачки необхідного пільгового стажу для призначення пенсії.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

На час звернення позивачки із відповідною заявою до відповідача щодо призначення пенсії на пільгових умовах чинними є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і Закон України "Про пенсійне забезпечення", які регулюють одні і ті ж правовідносини.

Положеннями пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (у редакції, яка діяла до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII) визначалось, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, який набрав чинності 01.04.2015, пункт "б" частини першої статті 13 Закону України № 1788-XII викладено у наступній редакції: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років - по 31 березня 1965 року включно; 50 років 6 місяців - з 1 квітня 1965 року по 30 вересня 1965 року; 51 рік - з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року; 51 рік 6 місяців - з 1 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року; 52 роки - з 1 жовтня 1966 року по 31 березня 1967 року; 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року; 53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року; 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року; 54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня 1969 року; 54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року; 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців у чоловіків і не менше 20 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків і не менше 21 року у жінок; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років у чоловіків і не менше 22 років у жінок; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців у чоловіків і не менше 22 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років у чоловіків і не менше 23 років у жінок; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків і не менше 24 років у жінок; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок.

Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування": чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи. Зазначене зменшення пенсійного віку жінкам застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.

Зазначеною редакцією статті 13 Закону України № 1788-XII фактично введено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених вказаною нормою, необхідних для призначення пенсії на пільгових умовах.

Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15) за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII вирішено, зокрема: визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б-г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII (пункт 1 резолютивної частини).

Стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б-г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (пункт 2 резолютивної частини).

Застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б-г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Порядок пенсійного забезпечення осіб, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених законодавством, що діяло раніше, визначається статтею 100 даного Закону.

Контроль за правильністю застосування списків на пільгове пенсійне забезпечення і якістю проведення атестації робочих місць на підприємствах та в організаціях, підготовка пропозицій щодо вдосконалення цих списків покладаються на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю (пункт 3 резолютивної частини).

Водночас, частиною першою пунктом 1 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV встановлено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV встановлено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається:

2) працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

Суд звертає увагу, що вказані положення статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є чинними та неконституційними не визнавалися.

Таким чином, враховуючи відновлення рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15) редакції статті 13 Закону № 1788-XII, яка діяла до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, суд зазначає, що на даний час існує дві чинні норми для призначення пенсії на пільгових умовах, а саме: статтею 13 Закону № 1788-XII передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам.

У той час коли статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено права осіб, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

При цьому, пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених вказаною нормою, необхідних для призначення пенсії на пільгових умовах.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 розділу XV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Також, відповідно до абзацу першого пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відтак, суд зазначає, що з 23.01.2020 в Україні існують два закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, які входять до Списку № 2, а саме: пункт "б" статті 13 Закону України № 1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом України № 213-VІІІ та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону України № 1058-IV у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VІІІ.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, тому колегія суддів доходить висновку, що вони суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким, у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у спірних правовідносинах підлягають застосуванню саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням рішення КСУ № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20 за результатами перегляду рішення Верховного Суду від 21.04.2021.

Відтак на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Зі змісту оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 55 від 05.08.2025 встановлено, що вік заявниці становить 53 роки 8 місяців 26 днів.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів доходить висновку, що відмова в призначенні позивачці пенсії за віком на пільгових умовах, з посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, є протиправною.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що позивачка не досягла пенсійного віку, передбаченого пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки з 23 січня 2020 року в Україні одночасно існують два Закони, які регулюють правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт б частини першої статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення у редакції Закону, яка діяла до 01 квітня 2015 року (до набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року № 213-VIII) та пункт 2 частини другої статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII, а тому в даному випадку застосуванню підлягає Закон, який є найбільш сприятливим для позивачки щодо встановлення пенсійного віку на рівні найменшої величини, тобто 50 років.

За цим, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивачка не досягла встановленого ст. 114 Закону № 1058-ІV віку, тому їй правомірно відмовлено у призначенні пенсії, є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Надаючи правову оцінку оскарженому рішенню відповідача в частині відмови позивачці в призначенні пільгової пенсії з підстави відсутності необхідного пільгового стажу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зі змісту рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 55 від 05.08.2025 встановлено, що страховий стаж позивачки становить 35 років 9 місяців 18 днів. Пільговий стаж за Списком № 2 становить 9 років 10 місяців. За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності. До пільгового стажу зараховано всі періоди роботи трудової діяльності згідно уточнюючої довідки від 15.10.2024 № 02/23-338. До пільгового стажу за Списком № 2 не зараховано період з 05.07.1994 по 30.11.1994 згідно трудової книжки від 04.09.1989 НОМЕР_2 , оскільки даний період відсутній у вищезазначеній довідці. Також посада «учень телефоніста» не атестована та не передбачена Постановою КМУ № 36 від 16.01.2003.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі по тексту - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 20 Порядку № 637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Таким чином, уточнююча довідка може бути основним доказом підтвердження пільгового стажу в період роботи на відповідних посадах або за професіями в тих випадках, коли відсутня трудова книжка або відсутні відповідні записи трудовій книжці. Значення трудової книжки, як основного документу, що підтверджує пільговий стаж роботи, встановлено статтею 62 Закону № 1788-ХІІ і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383, передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що були чинними на період роботи особи. При цьому, до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 383 результати атестації (як уперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, упродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінились докорінні умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Згідно з пунктом 4.3 Порядку № 383 у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць) до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи зі шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Пунктом 10 Порядку № 383 установлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку з оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку з наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та в разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку № 637.

Таким чином, з викладених законодавчих норм вбачається, що правовою підставою для виникнення в особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах є набуття нею відповідного стажу при виконанні робіт, передбачених Списком № 2.

У трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_2 від 04.09.1989 містяться записи про те, що у період з 05.07.1994 по 30.11.1994 ОСОБА_1 працювала на посаді учня телефоніста Полтавської філії СП УТЕЛ до 01.12.1994; 01.12.1994 переведена на посаду телефоніста; 31.12.1996 посада телефоніст змінена на телефоніст 3-го класу міжміського телефонного зв`язку до 20.09.2000; на посаді телефоністки 2-го класу міжміського телефонного зв`язку до 01.07.2003; на посаді телефоністки 1-го класу міжміського телефонного зв`язку до 30.09.2004 у Полтавській філії спільно українсько-американського підприємства «Утел».

Окрім трудової книжки серії НОМЕР_2 від 04.09.1989, на підтвердження періоду роботи з 05.07.1994 по 30.11.1994 на посаді, що передбачена Списком № 2 розділу XXIX постанови Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 № 10, позивачкою надано наступні документи:

- наказ № 58 від 05.07.1994, яким прийнято ОСОБА_1 ученицею телефоніста з 05.07.1994 з оплатою 75 % посадового окладу телефоніста;

- особову картку № 24, в розділі ІІІ якої зазначено про призначення на посаду: «дата - 05.07.1994, назва структурного підрозділу - Полтавська філія, посада - телефоніст, рівень окладу - 9/0»;

- наказ № 118 від 24.11.1994, яким встановлено перевести позивачку на посаду телефоніста OSPS з 01.12.1994 з посадовим окладом 5 200 000 крб. Підстава: протокол № 10 засідання кваліфікаційної комісії Полтавської філії «Утел» від 16.11.1994;

- протокол № 10 засідання кваліфікаційної комісії Полтавської філії «Утел» від 16.11.1994, яким комісія прийняла рішення: «Вважати працівників, зокрема, ОСОБА_1 , такими, що успішно пройшли термін випробування і навчання та рекомендувати її на посаду телефоністів;

- наказ від 20.12.1996 № 3-5-11/70 про результати проведення атестації робочих місць за умовами праці, яким згідно із заключенням Інституту медицини праці від 26.09.1995 визначено робочі місця телефоністів міжміського телефонного зв`язку, що постійно працюють з мікротелефонною гарнітурою № 1-352, шкідливими за умовами праці і підтверджено їх віднесення до Списку № 2;

- наказ від 18.08.2000 № 1-2-09/1-20 про результати проведення атестації робочих місць в «Утел», яким згідно із заключенням Інституту медицини праці від 31.07.2000 визнано робочі місця з 1 по 355 телефоністів міжміського телефонного зв`язку 3, 2, 1 кл., що постійно працюють з мікротелефонною гарнітурою на міжміських, замовних, довідкових комутаторах та телефоністів міжміського телефонного зв`язку 3, 2, 1 кл. (бригадир), що постійно працюють з мікротелефонною гарнітурою на міжміських, замовних, довідкових комутаторах шкідливими, важкими та напруженими умовами праці і підтверджено їх віднесення до Списку № 2 виробництв, робіт професій, посад і показників, що дають право на пенсію за віком на пільгових умовах;

- наказ від 01.10.2004 № 37-4-3/4 про переведення, яким з 01.10.2004, за особистою згодою, переведено ОСОБА_1 , телефоніста міжміського телефонного зв`язку 1 класу Полтавської філії ЗАТ «Утел» на посаду електромеханіка електрозв`язку Полтавської філії ДП «Утел» ВАТ «Укртелеком» з посадовим окладом 1860,00 грн;

- дипломом, серії НОМЕР_3 від 27.06.1995, який підтверджує, що ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію спеціаліста: вчителя англійської мови та звання вчителя середньої школи.

Колегія суддів враховує, що характер виконуваних ОСОБА_1 робіт відповідає характеру виконуваних робіт за Списком № 2, про що свідчить проведення атестації робочих місць (накази № 3-5-11/70 від 2.12.1996 (первинна), № 1-2-09/1-2 від 18.08.2000).

Що стосується назви посади ОСОБА_1 , то слід зазначити, що згідно запису в особовій картці № 24, 05.07.1994 ОСОБА_1 прийнята на посаду «телефоніст», в трудовій книжці і в наказі № 58 від 05.07.1994 як «учень телефоніста», а в протоколі № 10, який є додатком до наказу № 118 від 24.11.1994, кваліфікаційною комісію зазначено, що іспити приймаються комісією у «телефоністів» з випробувальним терміном.

Також, колегія суддів приймає як належні доводи позивачки про те, що згідно класифікатору посада «учень телефоніст» відсутня, тому є такою, що відповідає посаді «телефоніст», що підтверджується вищевказаними документами. Тобто, посади «телефоніст» та «телефоніст (учень)» підприємством ототожнювались і розрізнялись тільки розміром посадового окладу.

За цим, посилання відповідача, викладені в оскаржуваному рішенні № 55 від 05.08.2025, на те, що посада «учень телефоніста» не атестована та не передбачена Постановою КМУ № 36 від 16.01.2003, як на підставу для відмови у зарахуванні до пільгового стажу роботи позивачки періоду 05.07.1994 по 30.11.1994, є помилковими, з вищенаведених підстав.

Як зазначає позивачка, вона з першого робочого дня працювала повний робочий день з персональною мікротелефонною трубкою-гарнітурою (пристроєм № 1-352 та мала особистий номер 37 (всі телефоністи працювали не за прізвищем, а за особистими номерами для ідентифікації), в умовах шкідливого впливу виробничих факторів, які перевищують допустимі параметри, що підтверджено протоколами вимірів та Заключенням Інституту медицини праці.

Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що пільговий трудовий стаж набутий ОСОБА_1 з 05.07.1994 по 30.11.1994 на посаді телефоніст (учень), що передбачена Списком № 2 розділ XXIX згідно постанови Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 № 10, безпідставно не включено та не зараховано до пільгового трудового стажу позивачки.

Посилання відповідача, викладені в оскаржуваному рішенні № 55 від 05.08.2025, на те, що до пільгового стажу за Списком № 2 не зараховано період з 05.07.1994 по 30.11.1994 згідно трудової книжки від 04.09.1989 НОМЕР_2 , оскільки даний період відсутній в уточнюючій довідці від 15.10.2024 № 02/23-338, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки уточнюючі довідки мають надаватися у разі, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах.

Натомість, у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_2 від 04.09.1989 міститься запис про те, що у період з 05.07.1994 по 30.11.1994 ОСОБА_1 працювала на посаді учня телефоніста Полтавської філії СП УТЕЛ до 01.12.1994.

Таким чином, оскільки записами у трудовій книжці позивачки підтверджується характер роботи ОСОБА_1 у спірний період на посадах, що передбачені Списком № 2, позивачка має право на включення періоду роботи з 05.07.1994 по 30.11.1994 до пільгового стажу.

Враховуючи встановлений відповідачем пільговий стаж роботи позивачки - 9 років 10 місяців, а також вищенаведені висновки про наявність підстав для зарахування до пільгового стажу періоду роботи з 05.07.1994 по 30.11.1994, колегія суддів доходить висновку про протиправність оскаржуваного рішення відповідача щодо відмови позивачці в призначенні пільгової пенсії з підстав відсутності необхідного пільгового стажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності спірного рішення, яке є предметом оскарження, надано не було.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення № 55 від 05.08.2025 прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню повністю.

Судом першої інстанції не враховано вищенаведених обставин та безпідставно зазначено про протиправність рішення відповідача № 55 від 05.08.2025 лише в частині відмови у призначенні пенсії з підстав ненастання пенсійного віку.

За цим, доводи апеляційної скарги позивачки про протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 55 від 05.08.2025 приймаються колегією суддів в якості належних.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивачки, суд зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивачки буде визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком № 55 від 05.08.2025 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 05.07.1994 по 30.11.1994 до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, з призначенням пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 29.07.2025.

При цьому, у даній справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком № 55 від 05.08.2025 з підстав не досягнення 55-річного віку та відсутності необхідного пільгового стажу, що спростовується матеріалами справи та нормативно-правовим обґрунтуванням, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій щодо призначення позивачці пенсії за віком на пільгових умовах з 29.07.2025.

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Інші аргументи, зазначені сторонами по справі, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційні скарги позивачки та відповідача слід задовольнити частково, зі скасуванням рішення суду та прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 139 КАС України.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2025 по справі № 440/11967/25 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком № 55 від 05.08.2025.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 05.07.1994 по 30.11.1994 до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 29.07.2025.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 3028,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)І.С. Чалий
Судді(підпис) (підпис) В.В. Катунов І.М. Ральченко