Справа № 520/22376/25
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2026-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2026 р. № 520/22376/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2024 року по 29 липня 2025 року, але не більше шести місяців, у сумі 611 387 гривень 23 копійки (шістсот одинадцять тисяч триста вісімдесят сім гривень 23 копійки);

- стягнути з ГУНП в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2024 року по 29 липня 2025 року, але не більше шести місяців в розмірі 611 387 гривень 23 копійки (шістсот одинадцять тисяч триста вісімдесят сім гривень 23 копійки).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він має право на виплату йому відповідачем середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2024 року по 29 липня 2025 року, але не більше шести місяців, у сумі 611 387 гривень 23 копійки (шістсот одинадцять тисяч триста вісімдесят сім гривень 23 копійки), однак відповідачем відповідна виплата позивачу не здійснена. Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 25.08.2025 відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів. Витребувано в Головного управління Національної поліції в Харківській області довідку про доходи ОСОБА_1 за червень та липень 2024 року (останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню зі служби) із зазначенням середньомісячної та середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області надати до суду витребувані судом документи протягом п`ятнадцяти календарних днів з дня отримання копії даної ухвали.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена відповідачу до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету ЄСІТС.

Позивачу копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана засобами поштового зв`язку за адресою, зазначеною в позовній заяві, та копія такої ухвали отримана позивачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого виклав свої заперечення проти позову, зазначивши про відсутність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, відповідач зазначив, що позивачем невірно розрахована сума середнього заробітку. Просить відмовити в задоволенні позову, а в разі задоволення позову - стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 8 017,04 грн, а не в розмірі, що розрахований позивачем.

Позивач подав до суду заперечення на відзив відповідача, згідно яких позивач підтримав свою позицію, викладену в позовній заяві та заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив позов задовольнити.

Відповідач подав до суду додаткові пояснення, згідно яких просив задовольнити позовні вимоги про зобов`язання ГУНП в Харківській області в частині нарахування та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.08.2024 по 29.07.2025, але не більше шести місяців, у сумі 12401,10 грн.

Ухвалою від 07.10.2025 зупинено провадження в адміністративній справі до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 306/2708/23. Зобов`язано сторони негайно повідомити суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 306/2708/23.

Ухвалою від 25.12.2025 поновлено провадження в адміністративній справі у зв`язку з прийняттям Великою Палатою Верховного Суду постанови від 12.11.2025 у справі №306/2708/23.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області, що вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами.

Відповідно до витягу з наказу начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області від 28.08.2024 № 397 о/с з позивача звільнено зі служби за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за станом здоров`я) з 29.08.2024. (а.с. 19)

У зв`язку з проведенням не в повному обсязі нарахувань та виплат грошового забезпечення під час проходження позивачем служби, позивач звертався до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 у справі №520/35012/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним рішення Головного управління Національної поліції в Харківській області про відмову у виплаті при звільненні зі служби в поліції компенсації ОСОБА_1 за невикористані 14 діб додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області здійснити нарахування та виплату грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані 14 діб додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік, яка передбачена Законом № 3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 року «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та виплатити недоплачений розмір після проведення перерахунку. В інший частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2025 по справі №520/35012/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 по справі №520/35012/24 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог. Прийнято в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним рішення Головного управління Національної поліції в Харківській області про відмову у виплаті при звільненні зі служби в поліції компенсації ОСОБА_1 за невикористані 14 діб (за кожний рік) додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2023 роки. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області здійснити нарахування та виплату грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані 14 діб (за кожний рік) додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2023 роки, яка передбачена Законом №3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 року «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та виплатити недоплачений розмір після проведення перерахунку.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 у справі № 520/35012/24 відповідачем 28.05.2025 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 16 129,29 грн (платіжна інструкція № 162 від 26.05.2025) та на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2025 по справі №520/35012/24 28.07.2025 виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 32258,58 грн (платіжна інструкція № 357 від 28.07.2025). (а.с. 29-30)

Разом з тим, за доводами позивача, відповідач має додатково виплатити йому середній заробіток за час затримки в розрахунку при звільненні за період з 30.08.2024 (наступний день після звільнення) по 29.07.2025 (по дату повного розрахунку), але не більше як за шість місяців, однак відповідна виплата йому не була здійснена.

Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність.

Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Суд враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Судом встановлено, що позивач з 29.08.2024 звільнений зі служби в ГУНП в Харківській області, що підтверджується витягом із наказу начальника ГУНП в Харківській області (по особовому складу) від 28.08.2024 № 397 о/с. (а.с. 19)

Фактичний остаточний розрахунок щодо грошового забезпечення в належному розмірі проведено з позивачем 28.05.2025 та 28.07.2025 на виконання рішення суду (виплачено компенсацію за невикористані календарні дні відпустки як учаснику бойових дій), що підтверджується матеріалами справи, зокрема, платіжними інструкціями № 162 від 26.05.2025 (на суму 16 129,29 грн) та № 357 від 28.07.2025 (на суму 32 258,58 грн). Сума донарахованої доплати грошового забезпечення склала 48 387,87 грн.

Інших відомостей щодо виплаченої відповідачем на виконання рішення суду суми матеріали справи не містять.

Судом встановлено, що з позивачем не проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, а такий розрахунок здійснено на виконання рішення суду у справі № 520/35012/25 лише 28.07.2025, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування до відповідача наслідків статті 117 КЗпП України.

Розраховуючи відповідну суму середнього заробітку суд зазначає таке.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

Згідно п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні начисло відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що враховуючи наведене, нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.

Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовцям обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про доходи № 1225, виданої заступником начальника УФЗБО ГУНП в Харківській області, вбачається, що за останні два місяці перед звільненням позивачу було виплачено грошове забезпечення: у червні 2024 року - 36 511,99 грн, у липні 2024 року - 36 511,99 грн.

При цьому, суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168 запроваджено додаткову винагороду у розмірі до 30000,00 грн та 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення за значених заходів.

З наданої позивачем до матеріалів справи довідки про доходи № 1119 від 18.11.2024 встановлено, що у червні та в липні 2024 року позивачу виплачувалася додаткова винагорода в розмірі до 30 000,00 грн, передбачена постановою КМУ № 168.

Суд зазначає, що додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, запроваджена на період дії воєнного стану має компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов, за змістом Порядку № 100, не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.01.2025 у справі № 460/2645/24.

Так, ураховуючи норми пункту 4 Порядку № 100, відсутні правові підстави для включення такої додаткової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку.

Так само, при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не враховується нарахована та виплачена позивачу в липні 2024 року матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення, оскільки зазначені доплати за своєю природою також не є постійними щомісячними виплатами, а є одноразовими (виплачуються один раз на рік).

За викладених обставин судом не приймається до уваги розрахунок середнього заробітку, здійснений позивачем, оскільки відповідний розрахунок був здійснений з урахуванням виплачених йому за два останні місяці перед звільненням зі служби одноразових виплат, які не враховуються при обрахунку середнього заробітку.

Отже, як вже було встановлено судом, за два останні місяці перед звільненням позивачу було виплачено грошове забезпечення (без урахування одноразових виплат) у наступному розмірі: в червні 2024 року - 36 511,99 грн, у липні 2024 року - 36 511,99 грн, що підтверджується наданою відповідачем до матеріалів справи довідкою про доходи № 1225 (а.с. 56) та наданою позивачем до матеріалів справи довідкою про доходи № 1119 від 18.11.2024 (а.с. 26).

Кількість календарних днів у червні 2024 року становило - 30, у липні 2024 року - 31.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 1 197,11 грн = (36 511,99 грн + 36 511,99 грн) / (30+31), що також підтверджується довідкою про доходи № 1225, виданою заступником начальника УФЗБО ГУНП в Харківській області. (а.с. 56)

Як вже було зазначено судом, стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не може перевищувати шість місяців такого прострочення.

Отже, розмір середнього заробітку позивача за шість місяців (з 30.08.2024 (наступний день, за днем звільнення) - по 02.03.2025 (з урахуванням наявності 28 календарних днів у лютому 2025 року) - 185 календарних днів) становить 221 465,35 грн (1 197,11 грн х 185 днів).

Разом з цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року та дійшла висновку, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Так, Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Аналізуючи обставини справи та порівнюючи розмір грошового забезпечення, виплаченого позивачу на виконання рішення суду, що не було виплачено позивачу при звільненні, з сумою середнього заробітку, розрахованого судом у межах даної справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення відповідного розміру середнього заробітку.

Водночас, загальна сума грошового забезпечення, що повинна була бути виплачена позивачу при звільненні, становить: 813 123,20 грн (виплачені суми при звільненні, що вбачається з листів заступника начальника УФЗБО ГУНП в Харківській області (а.с. 54-55, 57) + 48 387,87 грн (сума, виплачена на виконання рішення суду) = 861 511,07 грн.

Таким чином, недоплачена сума належного позивачу грошового забезпечення при звільненні 48 387,87 грн у процентному виразі дорівнює 5,6 %: (48 387,87 грн х 100)/861 511,07 грн.

Враховуючи, що істотність частки невиплаченого грошового забезпечення складає 5,6%, то розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені з урахуванням принципу співмірності становить (1 197,11 грн х 185 календарних днів) х 5,6% = 12 402,06 грн.

Так, з метою належного та ефективного захисту прав позивача в спірних правовідносинах, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 12 402,06 грн.

Одночасно з цим, суд не вирішує питання щодо утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а).

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, 61002, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 12 402,06 грн (дванадцять тисяч чотириста дві гривні 06 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН