Справа № 320/32461/24
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2026-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2026 року № 320/32461/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква (09100, Київська обл, м. Біла Церква, вул. Ярмакова, 1, ) звернулось до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (09112, м. Біла Церква, бул. Олександрійський, 94, ), в якому просить суд:

-зобов`язати Білоцерківський відділ Державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти існуючий поза межами виконавчого провадження арешт, накладений на майно Позивача;

- вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, шляхом внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення обтяжень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що погасив борг перед стягувачем за рішенням Київського окружного адміністративного суду шляхом розстрочки. Проте, на заяву позивача про зняття арешту відповідач дій у вигляді припинення обтяження не вчинив. В зв`язку із чим, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 01 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання ухвали, надати відзив на позовну заяву. Крім того, витребувано від відповідача докази, а саме інформацію, з відповідними підтверджуючими доказами, щодо направлення позивачу постанови про арешт майна у ВП НОМЕР_1 та матеріали ВП НОМЕР_1.

Станом на день ухвалення рішення у даній справі витребувані матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_2 та відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходили.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду витребувано від позивача докази повної та своєчасної сплати заборгованості за виконавчим провадженням ВП НОМЕР_1.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

27 травня 2024 року з інформаційної довідки Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого манна, позивачу стало відомо, що на належне йому на праві власності нерухоме майно, згідно постанови Білоцерківської Державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області від 06.12.2012 року накладено арешт на нерухоме майно за виконавчим провадженням № НОМЕР_2 по виконавчому листу № 2a-2463/11/1070, виданого 09.10.2012 Київським окружним адміністративним судом про стягнення з КЕВ міста Біла Церква на користь Білоцерківської ОДПІ податкового боргу в сумі 1 382361,44 грн.

Враховуючи те, що жодних боргових зобов`язань перед Білоцерківською ОДПІ позивач не має, з метою врегулювання питання в досудовому порядку, 10 червня 2024 року позивач звернувся до Білоцерківського відділу ДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою № 1994 про зняття арешту з майна, накладеного 06.12.2012 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

До вказаної заяви були долучені підтверджуючі документів щодо своєчасного та в повному обсязі погашення зазначеної заборгованості в порядку розстрочки, відповідно до рішення Київського окружного адміністративного суду від 23.08.2012.

Згідно листа начальника Білоцерківського відділу ДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за №131037 від 24.06.2024 позивачу стало відомо, що не знявши арешт, накладений 06.12.2012 на нерухоме майно позивача, 26 березня 2013 року відповідачем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 № 606-ХIV).

Зважаючи на бездіяльність відповідача щодо не зняття протягом тривалого часу арешту з нерухомого майна позивача, останній змушений звернутись до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

При цьому, суд зазначає, що на час накладення арешту, чинним був Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV). Разом з тим, на час звернення позивача до суду та розгляду і вирішення справи по суті, зазначений Закон втратив чинність, оскільки 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В той же час, відповідно до п. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 Цивільного кодексу України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 50 Закону №606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону №1404-VIII.

Зокрема, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону №1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Ураховуючи вищевикладене, наслідки завершення виконавчого провадження щодо зняття арешту з майна боржника, можуть бути застосовані лише у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа.

Як свідчать матеріали справи на примусовому виконанні у відповідача перебував виконавчий лист №2a-2463/11/1070, виданий 09.10.2012 Київським окружним адміністративним судом про стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Біла Церква на користь Білоцерківської ОДІ боргу в сумі 1382361,44 грн. (ВП НОМЕР_1).

Виконавче провадження було відкрито 06.12.2012 головним державним виконавцем Літвінчук Д.М, а також винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

26.03.2013 постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції Закону від 21.04.1999 № 606-ХIV) (за відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення).

В зв`язку із наведеними обставинами, позивач звернувся до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою від 10.06.2024 про зняття арешту з майна та оголошення заборони на його відчуження.

У відповідь на вказану заяву, Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Київській області листом від 24.06.2024 року № 131037, повідомив, що державним виконавцем 26.03.2013 у ВП НОМЕР_1 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підстави п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (за відсутності у боржника майна).

При цьому, органом виконавчої служби повідомлено, що матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням строків зберігання.

Незважаючи на подану позивачем заяву та додані до неї документи на підтвердження повної сплати заборгованості, обтяження у вигляді арешту майна боржника, накладене в забезпечення виконання виконавчого документа у ВП № НОМЕР_2, відповідач не припинив.

При цьому, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 380699358 від 29.05.2024 року у Державному реєстрі речових прав наявні відомості про обтяження (номер запису про обтяження: 54472283 у вигляді накладення арешту на нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 , що на праві власності належить позивачу.

Вказане свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо припинення обтяження майна позивача.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зміст вищенаведених правових норм законодавства дає підстави для висновку, що нерухоме майно, стосовно якого здійснена державна реєстрація права власності, набуває певного правового статусу і перебуває під захистом держави, яка офіційно визнала і підтвердила факт набуття речових прав на таке нерухоме майно.

Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2022 року у справі № 640/3417/19 зазначив, що право власності є об`єктом конституційного захисту від необґрунтованого втручання у здійснення власником своїх прав, у тому числі й з боку держави (її органів та їх посадових осіб) та органів місцевого самоврядування (їх посадових осіб). Свавільне втручання у право власності не допускається.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрала чинності для України з 11.09.1997 та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Конституційний Суд України у Рішенні від 29.06.2010 №17-рп/2010 вказав, що одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац 3 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини).

Відтак, виходячи з принципу юридичної визначеності, як складової частини поняття верховенства права, права позивача не повинні обмежуватись шляхом наявності арештів, які не тягнуть за собою забезпечення примусового виконання будь-яких виконавчих проваджень.

Суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду у постановах від 27.03.2020 по справі №817/928/17, від 26.05.2020 у справі № 815/7269/15, від 20.06.2025 по справі № 380/6165/24, відповідно до якого як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Під час розгляду справи судом встановлено, що зобов`язання боржника перед стягувачем було виконано, на підтвердження чого в матеріалах справи наявний витяг з інформаційно-комунікаційної системи ДПС щодо стану розрахунків платника з бюджетом, який свідчить про відсутність заборгованості.

На підставі викладеного, зважаючи на те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів правомірності існування станом на час розгляду справи накладеного арешту на нерухоме майно позивача, арешт, накладений за постановою державного виконавця від 06.12.2012, винесеної в межах виконавчого провадження НОМЕР_1, підлягає скасуванню, а обтяження, накладені в рамках даного виконавчого провадження -припиненню.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, за результатами розгляду справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №354 від 26.06.2024.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263, 287 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква (09100, Київська обл, м. Біла Церква, вул. Ярмакова, 1, ) задовольнити;

Зобов`язати Білоцерківський відділ Державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти існуючий поза межами виконавчого провадження арешт, накладений на майно позивача;

Вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, шляхом внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення обтяжень;

Стягнути на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква (09100, Київська обл, м. Біла Церква, вул. Ярмакова, 1, ) сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 (три тисячі двадцять вісім грн 00 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (09112, м. Біла Церква, бул. Олександрійський, 94, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Білоноженко М.А.