Справа № 160/20932/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Боженко Н.В.
за участі секретаря судового засідання: Сватко Є.А.
представника позивача: Смірнова А.А.
представника відповідача: Тітенко Ю.В.
18 липня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішень відповідача, які є предметом оскарження. Зазначає, що контролюючий орган порушив порядок проведення перевірки та позбавив позивача права на подання заперечень. Окрім цього, позивачці була прощена сума заборгованості у національній валюті (гривні) на суму 1 009 845,62 грн. отже валюта заборгованість позивачки була змінена з долару США на українську гривню. Анульована заборгованість включає як тіло кредиту, так і відсотки, курсову різницю. Отже, виникли умови, що передбачені п. 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.
18 серпня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач фактично повторює доводи позовної заяви.
18 серпня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від АТ КБ «ПриватБанк» трьома листами надійшли відомості на виконання ухвали суду про витребування доказів. Такі відомості не містять інформації, яка має значення для розгляду справи.
29 серпня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення, які надійшли від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач вказує, що зміна валюти зобов`язання відбулася.
Підготовче судове засідання, призначене на 30 вересня 2025 року, відкладене за клопотанням позивача. Наступне судове засідання призначено на 21 жовтня 2025 року.
08, 10 та 16 жовтня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від АТ «ПриватБанк» надійшли відомості на виконання ухвали суду про витребування доказів. Такі відомості не містять інформації, яка має значення для розгляду справи.
21 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано додаткові пояснення, які надійшли від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Звертає увагу на неповноту наданих АТ КБ «ПриватБанк» документів на вимогу суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року витребувано докази у справі від АТ КБ «ПриватБанк».
05 та 07 листопада 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли відомості на виконання ухвали суду про витребування доказів. Такі відомості не містять інформації, яка має значення для розгляду справи.
Підготовче судове засідання, призначене на 18 листопада 2025 року, відкладене за клопотанням відповідача. Наступне судове засідання призначено на 02 грудня 2025 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 16 грудня 2025 року.
Судове засідання, призначене на 16 грудня 2025 року, відкладене за клопотанням представника відповідача. Наступне судове засідання призначено на 23 грудня 2025 року.
В судове засідання, призначене на 23 грудня 2025 року, представники сторін з`явились, надали пояснення по суті справи та виступили з промовами в судових дебатах.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та об`єктивно оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.
09 липня 2021 року позивач та АТ «ПриватБанк» уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору від 05.03.2007 року №DNG0GA0000179. За умовами такої угоди:
4) дата остаточного погашення заборгованості становить 09.07.2021 року.
1) повідомлення про прощення боргу позивачу здійснено шляхом підписання додаткової угоди;
2) щодо наявності зміни валюти зобов`язання надано вже згадану додаткову угоду №1;
3) при анулювання заборгованості позивачем сплачено суму 2565,39 доларів США;
4) на питання щодо зміни валюти зобов`язання повторно процитовано вже згадану додаткову угоду №1.
Також АТ КБ «ПриватБанк» надав копію відомостей про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого ПДФО та військового збору за 1 місяць 3 кварталу 2021 року, в якому в наявності п. 2319 та п. 2320 щодо позивача (вказано її РНОКПП):
Наказом відповідача від 20.02.2025 року №1180-п призначено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року з метою достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету ПДФО та військового збору.
Згідно висновків Акту перевірки позивач допустив порушення:
1) пп.49.18.4 п.49.18 ст. 49, п. 176.1 ст. 176, п.179.1 ст.179 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (зі змінами і доповненнями), а саме: неподання податкової декларацій про майновий стан і доходи за 2021 рік;
2) пп. «д» п.п. 164.2.17 п.164.2 ст.164, пп. 168.2.1 п. 168.2 ст.168 з урахуванням п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (зі змінами і доповненнями), а саме: внаслідок заниження загального річного оподатковуваного доходу шляхом не декларування доходу, у зв`язку з отриманням додаткового блага у вигляді основної суми кредитної заборгованості, прощеної (анульованої) за самостійним рішенням кредитора, донараховано податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за 2021 рік у сумі 181772,21 грн.;
В подальшому на підставі Акту перевірки відповідачем 07.05.2025 прийнято спірні податкові повідомлення-рішення (далі - ППР):
Вважаючи такі ППР протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Суд зауважує, що виклад нормативно-правового регулювання здійснюється в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до пп. 16.1.2, 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.
Підпунктом 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи, визначені пп. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Пунктом 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
За пп. 78.1.2. п. 78.1. ст. 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом.
Згідно з п. 79.1.-79.5. ст. 79 Податкового кодексу України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.
Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.
За наявності письмового звернення платника податків замість документальної невиїзної перевірки може проводитися документальна виїзна перевірка.
Відповідно до пп. «д» пп. 164.2.17. п. 164.2. ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді: основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.
За кредитом, що отриманий на придбання житла (іпотечний кредит), платник податку має право на сплату суми податкового зобов`язання, нарахованої на суму боргу (кредиту та/або відсотків), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності, протягом трьох років починаючи з року, в якому задекларовано суму такого податкового зобов`язання. Для розстрочення такої суми податкового зобов`язання платник податку разом із декларацією подає до контролюючого органу заяву у довільній формі, що містить фактичні дані про суму прощеного (анульованого) кредитором боргу (кредиту та/або відсотків), підтверджену відповідними документами кредитора, та коротке пояснення обставин, що призвели до виникнення необхідності здійснення розстрочення задекларованої суми податкового зобов`язання.
Суми розстрочених податкових зобов`язань розраховуються платником податку самостійно згідно з документами щодо суми прощеного (анульованого) кредитором боргу (кредиту та/або відсотків) та погашаються рівними частинами кожного календарного кварталу до 20 числа місяця, наступного за кожним календарним кварталом (до 20 квітня, до 20 липня, до 20 жовтня і до 20 грудня) починаючи з кварталу, що настає за тим кварталом, у якому до контролюючого органу подано заяву у довільній формі, що містить фактичні дані про суму прощеного (анульованого) кредитором боргу (кредиту та/або відсотків), підтверджену відповідними документами кредитора, та коротке пояснення обставин, що призвели до виникнення необхідності здійснення розстрочення задекларованої суми податкового зобов`язання.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Суд констатує, що визначальним в даній справі є надання оцінки факту анулювання позивачу боргу як підстави для сплати податкових зобов`язань, спірні ППР (окрім санкції за ненадання відповіді на запит) мають похідний характер від вирішення цього питання. При цьому в першу чергу правова оцінка має бути надана порядку проведення перевірки, що передувало її висновкам.
Суд зауважує, що п. 79.2. ст. 79 Податкового кодексу України визначає умовою проведення перевірки відповідного виду «надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення … наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки».
Обов`язок надіслати лист не є тотожним отриманню такого листа, остання обставина не може залежати від контролюючого органу, оскільки є втіленням волі адресата листа, а не його відправника.
Позивач вказував, що наказ на перевірку не направлявся та не вручався позивачу.
Згідно повідомлення про вручення воно отримане позивачем особисто 26.02.2025 року.
Зважаючи на те, що позивач не навів розумних заперечень щодо того, яким був вміст цього листа, якщо не спірним наказом (в т.ч. не надав інший вміст отриманого ним листа), суд констатує, що позивач отримав цим листом саме наказ на проведення перевірки.
Адже питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.
В даній справі відповідач надавав докази на підтвердження стверджуваних ним обставин і вони створюють достатньо високу вірогідність дійсності та позивачем не заперечуються жодним чином, хоча після надання доказу вручення позивачу певного листа саме позивачу належало довести, що, наприклад, цим листом він отримав інші документи.
Також позивач зазначав: акт перевірки позивачу не направлявся та з його змістом позивач ознайомлена не була.
Згідно п. 86.4. ст. 86 Податкового кодексу України акт (довідка) документальної невиїзної перевірки не пізніше наступного робочого дня після його реєстрації вручається особисто платнику податків чи його представникам або надсилається у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. У разі відмови платника податків або його представників від підписання акта (довідки) перевірки посадовими особами контролюючого органу складається відповідний акт, що засвідчує факт такої відмови. Відмова платника податків або його представників від підписання акта перевірки не звільняє такого платника податків від обов`язку сплатити визначені контролюючим органом за результатами перевірки грошові зобов`язання. Заперечення по акту перевірки розглядаються у порядку і строки, передбачені пунктом 86.7 цієї статті. Податкове повідомлення-рішення приймається у порядку і строки, передбачені пунктом 86.8 цієї статті.
Відповідно до пп. 42.2. ст. 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Таким чином, обов`язок направити акт перевірки (аналогічно з обов`язком направити наказ на проведення перевірки) не є тотожним обов`язку вручити такий лист, що є цілком логічним, оскільки отримання листа залежить вже від волі платника податків.
Суд окремо звертає увагу на відмінності обставин направлення цього поштового відправлення від обставин направлення запиту, за ненадання відповіді на який щодо позивача прийнято окреме ППР, яке також є предметом оскарження в даній справі.
Окрім цього, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».
Враховується судом також і те, що з позовною заявою позивач не надав будь-яких доказів, які міг би надати з запереченням на Акт перевірки та таким чином вплинути на висновки Акту перевірки та рішення про прийняття ППР, які є предметом оскарження.
Тобто, за обставин даної справи відсутні розумні підстави для сумніву як в тому, що відповідач направив позивачу саме Акт перевірки, так і для сумніву в тому, що навіть в разі наявності процедурного порушення воно було б істотним та могло змінити рішення відповідача.
Позивач наводив приклад судової практики (справа №520/2305/19), який є нерелевантним, оскільки у відповідній справі мало місце неврахування поданих заперечень. На відміну від цього, в даній справі позивач, отримавши наказ на проведення перевірки, після чого не отримував листи за своєю адресою. Тобто, йдеться вже не про неврахування поданих документів (поведінку контролюючого органу), а поведінку саме позивача під час проведення перевірки, про що він був обізнаний, оскільки сам наказ на проведення перевірки отримав.
Отже, відповідач виконав обов`язок направити позивачу Акт перевірки, а неотримання позивачем такого листа є результатом її власної поведінки.
Сам позивач наводив цілу низку прикладів судової практики, які оцінювали «забезпечення можливості» платнику податків подати заперечення. Позивачу така можливість забезпечена належним чином шляхом направлення вказаних документів, а обставини їх отримання та подачі заперечень перебували на боці позивача та залежали вже від його волі.
Суд повторює, що правомірність процедури проведення перевірки зводиться до виконання вимог законодавства конкретного змісту. В даному аспекті справи відповідач виконав відповідні вимоги, в зв`язку з чим відсутні будь-які порушення, які б зумовлювати висновок про протиправність спірних ППР через порушення процедури їх прийняття (в т.ч. під час призначення та проведення перевірки).
Також позивач посилався на п. 8 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України.
За цією нормою права не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року.
Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.
Метою запровадження вказаних положень є фактична реалізація положень Закону України «Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню», згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.
Однією з таких преференцій, установлених у пункті 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, є не віднесення до додаткового блага платника податку і не включення до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу суми, прощеної (анульованої) кредитором курсової різниці.
Курсова різниця обчислюється, серед іншого, як різниця між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеною за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.01.2014, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.
Зазначені преференції застосовуються до всіх фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 01.01.2014 року, операції з прощення (анулювання) заборгованості за якими здійснювалися, починаючи з 01.01.2015 року.
Таким чином, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.
Положення пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України є спеціальними по відношенню до вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.
В силу колізійного принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше, до правовідносин, які виникли у зв`язку із прощенням банками з 01.01.2015 боргу позичальникам за кредитами в іноземній валюті, які не було погашено до 01.01.2014 та валюту зобов`язання за якими було змінено з іноземної на національну, застосовуються норми пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.
Застосування вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України має місце виключно у випадку перевищення суми прощеного (анульованого) кредитором боргу над сумою курсової різниці, обрахованої за правилами, передбаченими пунктом 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.
Для правильного встановлення правової природи анульованого (прощеного) кредитором боргу (кредиту) позивача (як курсової різниці, розрахованої відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, або додаткового блага, яке підлягає включенню до загального оподатковуваного доходу фізичної особи) необхідною умовою є дослідження судом характеру угоди між кредитором та позичальником щодо відповідної реструктуризації боргу та прощення його частини.
При вирішенні питання про можливість застосування преференцій щодо сплати податку на доходи фізичних осіб слід з`ясувати, чи відбулась зміна валюти зобов`язання на гривню, а також, чи є більшою різниця, що розрахована у відповідності до пункту 8 підрозділу І розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, яка не підлягає оподаткуванню, ніж сума боргу, що прощена кредитором позивачу. Якщо така різниця є меншою за розмір анульованого (прощеного) боргу, підстави стверджувати, що позивач внаслідок такого прощення отримав додаткове благо з настанням відповідних податкових наслідків відсутні.
Таким чином, очевидною передумовою для порівняння будь-яких величин є встановлення існування таких величин як таких. В даній справі це полягає в тому, що необхідно встановити чи змінено зобов`язання з доларового на гривневе (зміна валюти зобов`язання), адже якщо така зміна не відбулася, то правовідносини, які врегульовані п. 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, взагалі не виникають, адже відсутні фактичні обставини, з якими норма права пов`язує свою дію (факт зміни валюти зобов`язання).
Позивач такої логіки фактично дотримувався та вірно наводив приклад судової практики: «Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 29 березня 2021 року у справі №826/954/17, аналізуючи судову практику у спорах, які виникли в цьому сегменті правовідносин, із посиланням на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 січня 2021 року (справа №120/935/19-а) наголосила, що «датою зміни валюти зобов`язання за кредитом, отриманим позивачем за кредитним договором, є дата підписання між кредитором та позивачем додаткового до кредитного договору, відповідно до якого сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися в національній валюті України - гривні, із застосуванням для розрахунку платежу офіційного курсу долара США до української гривні, встановленого НБУ на день сплати».
Тобто, необхідно встановити чи домовилась позивач та АТ КБ «ПриватБанк» про те, що «повернення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися в національній валюті України гривні».
Всупереч власній логіці викладу правової позиції позивач не вказував, що така угода існувала. Судом в ході судового розгляду встановлено відсутність такої угоди.
Натомість, позивач зазначав: «як вбачається зі змісту податкових повідомлень-рішень, а також із довідки АТ «КБ «ПриватБанк» (додається) вбачається, що позивачці була прощена сума заборгованості у національній валюті (гривні) на суму 1 009 845,62 грн. отже валюта заборгованість позивачки була змінена з долару США на українську гривню».
Тобто, аргумент позивача зводився до того, що контролюючий орган, визначаючи суму отриманого позивачем блага, здійснив заміну валюти зобов`язання.
Водночас, контролюючий орган не є стороною зобов`язання і не впливає на його зміст, в т.ч. валюту виконання, його дії стосуються оцінки обставин такого зобов`язання в межах власних повноважень. В свою чергу для поширення на позивача дії норми права, що має об`єктивний характер, повинен існувати юридичний склад, тобто обставини, з якими норма права пов`язує свою дію, однією з яких є факт зміни валюти зобов`язання. При цьому розумні пояснення можливості здійснення нарахувань податкових зобов`язань контролюючим органом в іноземній валюті (без переведення суми в національну валюту) відсутні як з огляду на вищевикладені положення законодавства та обсяг повноважень контролюючих органів, так і виходячи зі змісту позовної заяви.
Іншими словами, ППР прийняті в гривні, тому що вони не можуть бути прийняті в доларах США, однак незалежно від такої можливості відповідні доводи позивача є нерелевантними: як він сам вказував, зміна валюти зобов`язання це угода особи з банком, податковий орган не бере участі в укладанні такої угоди, натомість реалізовує свої повноваження вже відносно наслідків такої угоди.
В поясненнях від 29.08.2025 року позивач фактично змінив власну позицію та почав стверджувати, що банк змінив валюту зобов`язання при зверненні із позовом про стягнення заборгованості з позивача до суду (в межах цивільної справи №199/3426/20).
Оцінюючи цей аргумент позивача суд повторно звертає увагу на те, що позивач після неодноразових посилань на приклади судової практики про те, що зміна валюти зобов`язання можлива єдиним конкретним способом: в результаті укладення угоди відповідного змісту, всупереч власних посилань повторно намагався підтвердити наявність такої зміни за відсутності самої угоди.
Як наслідок, суд повторно констатує, що відповідні обставини за своєю природою взагалі не можуть свідчити про зміну валюти зобов`язання.
Також позивач вказував, що вніс погоджену банком суму в гривнях. В матеріалах справи дійсно наявна така квитанція (т. 1, а.с. 152).
Водночас, в додатковій угоді від 09.07.2021 року №1 і було погоджено, що позивач має внести узгоджену частину заборгованості в доларах і визначено її гривневий еквівалент (тобто, погоджено внесення коштів двома альтернативними шляхами). Однак, саме для первинного зобов`язання (згідно кредитного договору) його розмір визначено виключно в доларах (п. 1.2. додаткової угоди), жодний еквівалент для нього не встановлювався.
Як наслідок, сторони не погоджували зміну валюти зобов`язання, яке існувало згідно кредитного договору від 05.03.2007 року: позивач отримала за цим договором іноземну валюту і станом на 09.07.2021 року підтверджено, що заборгованість визначається саме і виключно в іноземній валюті. Натомість передбачено лише можливість позивача здійснити єдиний конкретний платіж з гривневим еквівалентом.
Тобто, сторони спеціально, маючи таку можливість, не визначали в додатковій угоді від 09.07.2021 року гривневий еквівалент основного, первісного зобов`язання за кредитним договором, всю історію існування такого зобов`язання воно було валютним і припинено саме як валютну шляхом прощення заборгованості у іноземній валюті (п. 1 додаткової угоди).
Слід навести приклад обставин, на підставі яких можна робити висновок про те, що валюта зобов`язання була змінена (постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.04.2025 року у справі №520/6561/19):
«Тобто, кредит надавався в іноземній валюті, а банк та позивач у додатковому договорі визначили основну суму боргу, яка прощена кредитором, у гривневому еквіваленті за курсом НБУ, чинним на день укладення додаткового договору, а саме 723789,83 грн., а отже відбулась зміна валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, тому до даних правовідносин підлягає застосуванню підпункту 8 підрозділу І розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.
Позивачем фактично через касу банку були внесені 920000,00 грн».
Тобто, часткове погашення заборгованості в гривнях мало б значення лише якби сторони, як в прикладі, спочатку принаймні в додатковій угоді визначили гривневий еквівалент зобов`язання, чого в даній справі немає. В наведеному прикладі мало місце внесення коштів в гривні після зміни валюти зобов`язання на гривню, а в даній справі наявні обставини повторного підтвердження зобов`язання в іноземній валюті (валюта зобов`язання не змінена, навпаки повторно вказано її в доларах США) та лише передбачено можливість внести один платіж в гривні в межах реалізації домовленості про прощення боргу.
Як наслідок, в даній справі сторони не змінили валюту всього зобов`язання, а лише передбачили, що можливим є внесення єдиного платежу в національній валюті, однак одночасно двічі констатували: прощається заборгованість саме в доларах США (п. 1.1. додаткової угоди, без еквіваленту у гривні) та що заборгованість є виключно валютною (п. 1.2. додаткової угоди, без еквіваленту у гривні).
Існування будь-яких додаткових угод або інших обставин, під час яких валюта зобов`язання була змінена з долара США, позивачем не стверджувалась та документально не підтверджувалась, а судом в ході судового розгляду встановлено, що така угода відсутня.
Слід підкреслити, що сам позивач зміну валюти зобов`язання не доводив посиланням на додаткові угоди, натомість вважав, що така зміна здійснена сама по собі (або через те, що ППР прийняті в гривні, або через те, що заборгованість заявлялася до стягнення із вказівкою на гривневий еквівалент, або через інші опосередковані обставини). Однак вказане не узгоджується з тим, що контролюючий орган не має повноважень змінювати умови зобов`язання, тим більше що зобов`язання позивача припинилось частковим виконанням та прощенням решти боргу ще до проведення перевірки, тобто контролюючим органом не могло бути змінено в будь-якому випадку. А також з тим, що стягнення коштів в межах цивільної справи не змінює валюту зобов`язання, при цьому заборгованість до стягнення також була заявлена саме у валюті.
Як наслідок, суд констатує, що підстави вважати, що відбулася зміна валюти зобов`язання відсутні.
Позивач також вказував: посилання Відповідача в акті перевірки, що повідомлення Банку про анулювання боргу від 20.04.2016р. №31-4-2-02/18, отримано Позивачем особисто, не відповідає дійсності, оскільки письмового підтвердження про прийняте рішення Банк Позивачу на руки не надавав.
Передусім суд підкреслює, що позивач згадав неіснуючий в межах даної справи документ. Судом встановлено, що вказаний документ стосується розгляду справи №400/6165/20 з подібним предметом та підставами.
Забезпечуючи позивачу правову визначеність суд звертає увагу на визначальну відмінність в обставинах справи: в рішенні суду, яке фактично використовував позивач, банк та клієнт змінили валюту зобов`язання.
Адже в цьому ж рішенні суду вказано: «Додатковою угодою №5, сторонами Кредитного договору було змінено валюту зобов`язання за кредитом та зафіксовано суму заборгованості у гривні - 1 117 059,00 (один мільйон сто сімнадцять тисяч п`ятдесят дев`ять) грн».
Відповідно, різність фактичних обставин і впливає на різність результатів застосування норми права, хоча і йдеться про подібні спори. Однак визначальні обставини відрізняються повністю, що позивачем враховано не було.
Тим не менш, суд оцінює заявлене твердження в повному обсязі.
Природа цього аргументу позивача походить від пп. «д» пп. 164.2.17. п. 164.2. ст. 164 Податкового кодексу України, який дійсно передбачає, зокрема, що «кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено».
Банк на вимогу суду повідомив в листі від 14.08.2025 року, що таке повідомлення здійснено шляхом укладення з позивачем додаткової угоди.
Здійснюючи тлумачення цієї норми права суд констатує, що її основною метою є саме забезпечення обізнаності платника податків про наявність у нього відповідних обов`язків. Саме тому передбачені варіанти поведінки кредитора (в даній справі банку), які мають забезпечити таку обізнаність. Адже результат такої обізнаності впливає на можливість виконання податкових зобов`язань платником податку, чим створює для нього правову визначеність.
Вирішуючи питання про те, чи можна вважати укладення угоди про прощення боргу «повідомленням про прощення боргу» суд виходить з надання переваги змісту над формою та зважає на завдання адміністративного судочинства, враховуючи при цьому повне та всебічне з`ясування обставин справи, без надмірного формалізму (правового пуризму).
Так, не можливо припустити, що позивач, домовившись про прощення боргу фактично в обмін на мінімальне виконання свого зобов`язання (внесення погодженої суми коштів), підписав таку угоду, після чого вніс погоджену в цій угоді суму, однак не зрозумів, що відбулося прощення боргу, а тому не дізнався про наявність у нього податкових зобов`язань в зв`язку з цим.
Отже, суд констатує, що повідомлення прощення боргу позивачу здійснено шляхом особистого підписання позивачем додаткової угоди №1.
Також судом отримано копію відповідного податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, в ньому дійсно відображені відомості про прощення позивачу відповідних сум. Зважаючи на природу вже заявлених позивачем доводів суд зауважує, що податкова звітність також подана в гривні, тому що подання її в іноземній валюті законодавством не передбачено.
Суд підкреслює: в угоді від 09.07.2021 року №1:
1) констатовано наявність заборгованості виключно в доларах США;
2) погоджено внесення позивачем частини заборгованості саме в доларах США (визначення гривневого еквіваленту не змінює валюту зобов`язання).
Як наслідок, на позивача поширюється дія загальної норми права, яка передбачає оподаткування доходу у вигляді прощеного боргу ПДФО та військовим збором.
Дійсно, податкова звітність банку не є саме безумовною підставою для нарахування грошових зобов`язань. Водночас, за обставин саме даної справи факт прощення боргу підтверджується належним чином, в наявності також докази отримання позивачем в зв`язку з чим блага, що встановлено в ході перевірки. Як наслідок, таке благо підлягає оподаткуванню.
Суд констатує, що усі доводи позивача судом оцінені та відхилені як безпідставні. Самостійних зауважень до ППР позивачем не висловлювалось. Судом з власної ініціативи перевірено усі аспекти процедури проведення перевірки та визначення позивачу грошових зобов`язань, при цьому судом не встановлено порушень відповідних положень законодавства.
Такий запит надано відповідачем разом з відзивом.
В повідомленні про вручення в примітці вказано, що «КАБ 122 ОЗН 126-2021», опис вкладень відсутній.
Правила надання послуг поштового зв`язку затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270 (далі Правила).
Відповідно до пункту 19 Правил надання послуг поштового зв`язку, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою.
Внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. (п. 59).
Пунктом 61 Правил, що у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.
Оскільки відповідач не підтвердив вміст поштового відправлення, факт направлення позивачу запиту не підтверджено належним чином.
Як наслідок, спірне ППР є протиправним та підлягає скасуванню.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 3029,88 грн, що підтверджується платіжними документами від 22.06.2025 року та від 01.07.2025 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам та відносно суми 2019,92 грн, адже саме в такому розмірі позивач мав сплатити судовий збір.
Ціна позову складає 252489,86 грн, в той час як позовні вимоги задоволені лише на суму 6000,00 грн, що складає 2,38% від ціни позову.
Як наслідок, саме в такому співвідношенні належить повернути позивачу судовий збір: 2019,92*2,38%=48,07 грн.
В свою чергу сума 1009,96 грн є надмірно сплаченою та може бути повернута позивачу за його клопотанням у відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відпустці, повний текст судового рішення складено в перший робочий день судді.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 12 січня 2026 року.

Суддя Н.В. Боженко