Справа № 260/5973/24
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2025-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

31 грудня 2025 року м. Ужгород№ 260/5973/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Калинич Я.М.

при секретарі судового засідання - Деяк О.М.

за участю:

представник позивача: Кривка П.П.,

представники відповідача: Петрова О.М., Ковбин Д.В.,

представник третьої особи: Забур`янов В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Національного природного парку «Синевир» до Головного управління ДПС у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні позивача Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Національний природний парк «Синевир» (далі - НПП «Синевир», позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Закарпатській області), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області №000/8630/07-16-07-04/05384614 від 26.08.2024 року та №000/8632/07-16-07-04 від 26.08.2024 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при проведенні перевірки та прийнятті оскаржуваних рішень, посадовими особами контролюючого органу не були враховані фактичні обставини господарської діяльності позивача. На думку позивача, земельні ділянки, які знаходяться у землекористуванні Національного природного парку «Синевир» повинні оподатковуватись за ставкою встановленою пунктом 277.1 статті 277 Податкового кодексу України у розмірі не більше 0,1% від нормативно грошової оцінки площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області. Проте податковим органом безпідставно зроблено висновок про заниження позивачем зобов`язань зі сплати земельного податку та застосовано штрафні санкції. Однак, такі висновки не відповідають фактичним обставинам, що, на думку позивача, вказує на протиправність оскаржуваних рішень.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

30 вересня 2024 року від представника відповідача на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву та додаткові пояснення, відповідно до яких ГУ ДПС у Закарпатській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку НПП «СИНЕВИР», з питань дотримання вимог податкового законодавства при нарахуванні та сплаті земельного податку за період з 01.01.2017 по 31.12.2023, за наслідками якої складено акт перевірки від 03.05.2024 №5632/07-16-07-02/05384614. При перевірці використано відомості Державного земельного кадастру надані на запити ГУ ДПС у Закарпатські області листами №11-7-0.202-6444/2-21 від 13.09.2021р, № 8-7-0.4-2095/2-24 від 25.04.2024р., та рішення органів місцевого самоврядування про встановлені ставки земельного податку за перевірений період. За наслідками проведеної перевірки НПП «Синевир» з урахуванням рішення ДПС України про результати розгляду скарги від 21.08.2024 року №25458/6/99-00-06-03-02-06, встановлено, що НПП «СИНЕВИР» за 2019-2021 роки неправильно застосовано ставки плати за землю в результаті чого до бюджету донараховано плати за землю на загальну суму 31104923,20 грн. у тому числі за 2019 рік на суму 13413327,87 грн., за 2020 рік на суму 8500898,57 грн., за 2021 рік на суму 9190696,76 грн.; за 2022-2023 роки неправильно визначено нормативно - грошову оцінку земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, який визначається відповідно до законодавства, в результаті чого до бюджету донараховано плати за землю на загальну суму 1096968,31 грн. у тому числі: за 2022 рік на суму 1096948,63 грн., за 2023 рік на суму 19,68 грн.

Відповідач звертає увагу на те, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є Головне управління ДПС у Закарпатській області у даній справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими. Просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав правомірності висновків перевірки та, як наслідок, оскаржуваних рішень.

Представником позивача 19 листопада 2024 року було подано до суду додаткові пояснення. Останній зазначає, що сам по собі факт наявності у НПП «Синевир», як бюджетної установи власних надходжень не свідчить про те, що вона не утримується повністю з державного бюджету.

04 грудня 2024 року представником відповідача було подано до суду додаткові пояснення у справі. Вказує, що місцеві ради самостійно вирішують питання запровадження земельного податку за лісові землі, так як земельний податок за такі землі не є обов`язковим до запровадження. Відповідно до даних поданої звітності, позивачем самостійно задекларовано земельні ділянки, як землі природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення (код виду цільового призначення 04.03 «для збереження та використання національних природних парків»). Зазначає, що рішення відповідних рад про встановлення ставок земельного податку, є чинними та, відповідно підлягають до застосування. Пільги щодо сплати земельного податку для юридичних осіб передбачено ст.282 ПК України, однак, жодних доказів щодо наявних пільг у позивача, суду не надано.

Ухвалою суду від 27 грудня 2024 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні позивача Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України.

Представником третьої особи було подано пояснення 10 січня 2025 року. Міндовкілля підтримує позовні вимоги позивача, вважає їх законними та обґрунтованими. Представник третьої особи зазначає, що враховуючи, що Колочавською, Синевирською, Синевирсько-Полянською сільськими радами не встановлено ставку земельного податку за лісові землі правомірним є застосування ставки для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від нормативної грошової оцінки площі ріллі по області. Разом з тим, відповідно до рішення Негровецької сільської ради від 10.06.2019 №20, рішення Синевирсько-Полянської сільської ради від 22.05.2019 №341, рішення Синевирської сільської ради від 24.12.2019 №12 встановлено пільги зі сплати земельного податку на 2020 рік, згідно з якими органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також установи, організації, створені ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими мають пільгу зі сплати земельного податку у розмірі 100 відсотків. Враховуючи вищезазначене, представником третьої особи переконаний, що Парком було правильно застосовано ставку земельного податку 0,1 відсотка для лісових земель, так як її визначено за видом земельних ділянок Парку, що відповідає вимогам статті 273 Податкового кодексу України.

Представником відповідача також було подано додаткові пояснення у справі (вх.№8172/25, 11.03.2025р., вх.№8750/25, 14.03.2025р.), в яких просила долучити до матеріалів справи висновок експерта від 24.12.2024 року №1028.

Протокольною ухвалою суду від 17 березня 2025 року було задоволено клопотання представника відповідача та приєднано до матеріалів справи висновок експерта №1028 за результатами проведення судової економічної експертизи від 24.12.2024 року.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

07 листопада 2025 року представником відповідача було подано додаткові пояснення по справі, в яких просила врахувати правові висновки Верховного Суду при оцінці правомірності дій контролюючого органу щодо застосування ставок земельного податку до земель природно-заповідного фонду, а саме викладені у постанові Верховного Суду від 22.10.2025 року у справі №300/4732/24 та від 23 липня 2025 року у справі №300/2982/24.

Ухвалою суду від 12 листопада 2025 року було замінено третю особу у справі Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України на її правонаступника Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України.

16 грудня 2025 року представником позивача були подані заперечення на додаткові пояснення відповідача, де останній зазначив, що правові висновки Верховного Суду у постановах від 22.10.2025 року у справі №300/4732/24 та від 23 липня 2025 року у справі №300/2982/24 були сформульовані з урахуванням іншого цільового призначення земель, ніж те, яке встановлене для земель НПП «Синевир», що унеможливлює їх застосування до спірних правовідносин у цій справі.

Також 16 грудня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення від представника позивача. У поясненнях зазначає, що податкові декларації НПП «Синевир» із сплати земельного подавалися та земельний податок сплачувався своєчасно. У органів ДПС, у свою чергу, за попередні періоди зауважень щодо такого нарахування земельного податку НПП «Синевир» не виникало. Тому НПП «Синевир» вважає, що контролюючий орган безпідставно покладає на Національний природний парк «Синевир» відповідальність за порушення податкового законодавства, що на думку представника позивача, свідчить про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень від 26.08.2024р. Відповідно до п.4.1.4. ст.4 ПК України, серед основних засад податкового законодавства України є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акту, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. Крім того вказує, що згідно зі п.102.1 ст.102 ПКУ контролюючий орган, крім випадків, визначених п.102.2 ст.102 ПКУ, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених ПКУ, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному, або судовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях. Просив суд позов задовольнити повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Просили суд відмовити в його задоволенні.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав позицію позивача та просив суд позовній вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши зібрані у справі докази та надавши їм належної правової оцінки, судом встановлено таке.

3 18.04.2024 року по 26.04.2024 року ГУ ДПС у Закарпатській області було проведено позапланову виїзну документальну перевірку Національного природного парку «Синевир» з питань правильності обчислення та сплати плати за землю за 2017-2023 роки.

03.05.2024 року ГУ ДПС у Закарпатській області було складено Акт №5632/07-16-07-02/05384614 (про результати документальної позапланової виїзної перевірки НПП «Синевир» з питань правильності обчислення та сплати плати за землю за 2017-2023 роки

Вищевказаний Акт було отримано позивачем 03.05.2024 року. Відповідно до цього акту посадовою особою ДПІ зазначені, наступні порушення податкового законодавства, зокрема:

- встановлено порушення: ст.269, ст.270, ст.271, п.286.1 ст.286, пп.289.1, пп.289.2 ст.289 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI із змінами та доповненнями, пункту 9 підрозділу 6 розділу ХХ «Перехідні положення» Кодексу (у редакції Закону України від 30.11.2021 №1914-IХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень», в частині заниження підприємством податкових зобов`язань з плати за землю на загальну суму 32201891,51 грн., у тому числі: за 2019 рік на суму 13413327,87 грн.; за 2020 рік на суму 8500898,57 грн.; за 2021 рік на суму 9190696,76 грн.; за 2022 рік на суму 1096948,63 грн.; за 2023 рік на суму 19,68 грн.

- у тому числі Колочавська сільська громада за 2019 рік на суму 10033316,75 грн.; за 2020 рік на суму 5938085,43 грн.; за 2021 рік на суму 5938085,43 грн.; за 2022 рік на суму 628099,08 грн.; за 2023 рік на суму 19,68 грн.

- у тому числі Синевирська сільська громада за 2019 рік на суму 3380011,12 грн.; за 2020 рік на суму 2562813,14 грн.; за 2021 рік на суму 3252611,33 грн.; за 2022 рік на суму 468849,55 грн.

Інших порушень у акті не зазначається.

Не погоджуючись з актом перевірки та висновками, що містяться в ньому, НПП «Синевир» подав свої заперечення на акт від 16.05.2024 року.

Результати розгляду поданого заперечення були доведені до відома позивача листом від 03.06.2024 року за №7436/6/07-16-07-04-08, яким повідомлено про залишення без змін висновки акту перевірки.

18.06.2024 року НПП «Синевир» звернувся зі скаргою на адресу Державної податкової служби України на податкові повідомлення-рішення, що були прийняті 04.06.2024 року №000/5330/07-16-07-07-04/05384614, №000/5331/07-16-07-07-04/05384614 за вищевказаним Актом №5632/07-16-07-02/05384614 від 03.05.2024 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки НПП «Синевир».

Рішенням Державної податкової служби України №25458/6/99-00-06-03-02-06 від 21.08.2024 року скаргу задоволено частково, скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Закарпатській області від 04.06.2024 року №000/5330/07-16-07-07-04/05384614 у частині нарахування земельного податку у сумі 213567,77 грн., №000/5331/07-16-07-07-04/05384614 у частині нарахування земельного податку у сумі 494840,45 грн., в іншій частині ППР ГУ ДПС у Закарпатській області від 04.06.2024 року №000/5330/07-16-07-07-04/05384614, №000/5331/07-16-07-07-04/05384614 залишено без змін та збільшено ППР ГУ ДПС у Закарпатській області від 04.06.2024 року №000/5330/07-16-07-07-04/05384614 у частинні застосування штрафу на суму 630,17 грн., №000/5331/07-16-07-07-04/05384614 у частині застосування штрафу на суму 844,22 грн.

З урахуванням вказаного рішення ДПС України ГУ ДПС у Закарпатській області супровідним листом №12574/6/07-16-07-07-04 від 26.08.2024 року на адресу НПП «Синевир» були надіслані нові податкові повідомлення-рішення:

- №000/8630/07-16-07-04/05384614 від 26.08.2024 року про сплату нарахованого грошового зобов`язання за платежем земельний податок з юридичних осіб на суму 9859 411,77 грн., з якої 9450717,37 грн. (за збільшеним податковим зобов`язанням), та 408694,40 (за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- №000/8632/07-16-07-04 від 26.08.2024 року про сплату нарахованого грошового зобов`язання за платежем земельний податок з юридичних осіб на суму 23182551,01 грн., з якої 22042765,92 грн. (за збільшеним податковим зобов`язанням), та 1139785,09 грн. (за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, НПП «Синевир» звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суть позову полягає в неоднозначному (множинному) трактуванні норм чинного податкового законодавства стосовно «лісових земель», також застосування строків давності (з урахуванням наявної судової практики).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI (далі - ПК України).

Згідно із п.п.14.1.72. п.14.1 ст.14 ПК України земельний податок обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Підпунктом 14.1.73. пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно із п.269.1 ст.269 ПК України платниками плати за землю є: 269.1.1. платники земельного податку: 269.1.1.1. власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); 269.1.1.2. землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; 269.1.2. платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Відповідно до ст.271 пп.271.1 ПК України базою оподаткування є: 271.1.1. нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; 271.1.2. площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.

База оподаткування по земельних частках (паях) визначається згідно із даними земельних ділянок, на які фізичні особи мають право як власники земельних часток (паїв), з урахуванням підпунктів 271.1.1 та 271.1.2 цього пункту; 271.2. Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території (пп.284.1 ст.284 ПКУ).

Відповідно до підпункту «а» пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є, зокрема, дані державного земельного кадастру.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Частина перша статті 19 Земельного кодексу України передбачає, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим (частина третя статті 19 Земельного кодексу України).

Згідно із частиною третьою статті 20 Земельного кодексу України категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. Встановлення цільового призначення земельної ділянки може здійснюватися без додержання вимог, передбачених абзацом першим цієї частини, у випадках: передачі земельної ділянки державної, комунальної власності відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; консервації деградованих і малопродуктивних, техногенно забруднених земель; віднесення земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення; віднесення земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення; зміни виду цільового призначення земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення (крім віднесення їх до земельних ділянок для садівництва, зміни цільового призначення земельних ділянок під полезахисними лісовими смугами); віднесення до земель морського транспорту земельних ділянок у межах морського порту.

При внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про встановлення або зміну цільового призначення земельної ділянки належність земельної ділянки до відповідної функціональної зони визначається за даними Державного земельного кадастру. Відомості про цільове призначення земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру (частина четверта статті 20 Земельного кодексу України).

Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правила його застосування з визначенням категорій земель та видів цільового призначення земельних ділянок, які можуть встановлюватися в межах відповідної функціональної зони, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зазначені класифікатор та правила використовуються для ведення Державного земельного кадастру і містобудівного кадастру. Віднесення земельних ділянок до певних категорії та виду цільового призначення земельних ділянок має відповідати класифікатору та правилам, зазначеним в абзаці першому цієї частини (частина п`ята статті 20 Земельного кодексу України).

Включення земельної ділянки із визначеним видом цільового призначення до меж функціональної зони не тягне за собою обов`язковості зміни виду її цільового призначення незалежно від того, чи належить цей вид до переліку видів цільового призначення, визначення яких є можливим у межах такої зони (частина десята статті 20 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб, зокрема, при справлянні плати за землю.

Процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру Порядком №1051. Додатком 58 до Порядку №1051 є Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правила їх застосування. Одним із основних завдань цього Класифікатора є отримання інформації, необхідної для нарахування та справляння плати за землю. Об`єктами класифікації у Класифікаторі є земельні ділянки з певним видом їх цільового призначення в межах відповідних категорій земель та функціональних зон територій.

Додатком 59 до Порядку є Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок. Розділ 04 визначає категорію земель за видом цільового призначення: землі природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення (а саме: земельні ділянки природно-заповідного фонду (природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва), що надаються в постійне користування спеціальним адміністраціям територій та об`єктів природно-заповідного фонду (крім земельних ділянок під об`єктами природно-заповідного фонду, що включені до їх складу без вилучення)). Підрозділ 04.03 передбачає категорію земель, призначених для збереження та використання національних природних парків.

В свою чергу, розділ 09 передбачає категорія земель за видом цільового призначення: землі лісогосподарського призначення, якими є земельні ділянки лісогосподарського призначення (земельні ділянки, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові земельні ділянки, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, крім земельних ділянок, зайнятих зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів, а також земельних ділянок, зайнятих окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках).

Отже, цільове призначення земельної ділянки є основним критерієм поділу усіх земель України на категорії. Дані земельного кадастру в частині виду цільового призначення відповідної земельної ділянки є тією необхідною інформацією, що використовується як платниками податків, так і контролюючими органами для цілей нарахування та сплати, зокрема, земельного податку із юридичних осіб.

Позивач є платником земельного податку за земельні ділянки, які знаходяться на території Колочавської сільської ради, Негровецької сільської ради, Синевирської сільської ради та Синевирсько-Полянської сільської ради.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 ПК України даний Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з пунктом 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

Рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (підпункт 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

У разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, зокрема, сільська, селищна, міська рада, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами ПК України, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм ПК України із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів (підпункт 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України). Статтею 274 ПК України встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження).

Ставка податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотки від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь не менше 0,3 відсотки та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274 ПК України).

Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форм власності) (пункт 274.2 статті 274 ПК України).

Статтею 277 ПК України встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку яких не проведено. Так, ставка податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), розташовані за межами населених пунктів або в межах населених пунктів, встановлюється у розмірі не більше 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь не менше 0,3 відсотки та не більше 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, а для лісових земель не більше 0,1 відсотка від нормативної грошової оцінки площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області (пункт 277.1 статті 277 ПК України). Таке оподаткування лісових земель запроваджено Законами України від 10 липня 2018 року №2497-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо стимулювання утворення та діяльності сімейних фермерських господарств» (далі - Закон №2497-VIII), який набрав чинності 15.08.2018, та від 23 листопада 2018 року №2628-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» (далі - Закон №2628-VIII), який набрав чинності з 01.01.2019.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.98 пункту 14.1 статті 14 ПК України, лісові землі - земельні ділянки, на яких розташовані лісові ділянки.

За змістом частини четвертої статті 1 Лісового кодексу України лісовими ділянками є ділянки лісового фонду України з визначеними межами, виділені відповідно до цього кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

Частина ж третя вказаної статті передбачає, що усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно до статті 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

В свою чергу, статті 55 Земельного кодексу України також передбачає, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Згідно із статтею 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Фізичні та юридичні особи мають право на віднесення до земель лісогосподарського призначення земельних ділянок (у тому числі самозалісених), що перебувають у їх власності і належать до усіх категорій земель (крім земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), а також на ведення на них лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Так, Законом №2628-VIII, зокрема, внесені зміни до повноважень місцевих рад в частині встановлення плати за землю та розмірів ставок земельного податку за лісові землі.

Ці зміни, в першу чергу обумовлені тим, що Законом №2497-VIII з 15.08.2018 року змінена норма статті 273 ПК України щодо оподаткування земельним податком земельних ділянок, наданих на землях лісогосподарського призначення незалежно від місця знаходження, згідно з якою «податок за лісові землі складається із земельного податку та рентної плати, що визначається податковим законодавством», а окремих ставок для таких земель не було передбачено.

Таким чином, передбачено, що лісові землі підлягають оподаткуванню земельним податком у загальному порядку за ставками, затвердженими рішеннями місцевих рад в межах ставок, визначених ПК України, оскільки саме до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належить встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених ПК України (підпункт 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 ПК України).

Тобто, Законом №2497-VIII внесені зміни до пункту 273.3 статті 273 ПК України, якими й визначено, що ставки земельного податку за 1 гектар лісових земель встановлюються відповідно до статей 274 та 277 цього Кодексу. Однак вказаним Законом не було встановлено окремих ставок земельного податку для лісових земель.

Натомість, Законом №2628-VIII змінена редакція пункту 10.3 статті 10 ПК України та встановлено, що місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки), встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

Отже, місцеві ради самостійно вирішують питання запровадження земельного податку за лісові землі, так як земельний податок за такі землі не є обов`язковим до запровадження.

Суд звертає увагу, що у межах категорії земель із цільовим призначенням «землі лісогосподарського призначення» виділяються як лісові, так і нелісові землі. Стаття 273 ПК України визначає особливості оподаткування земельним податком лісових та нелісових земель, презюмуючи при цьому, що такі землі за цільовим призначенням є землями лісогосподарського призначення, про що чітко і недвозначно вказано у назві означеної статті. Оскільки стаття 273 ПК України в частині визначення ставок земельного податку для лісових земель відсилає до приписів статей 274, 277 ПК України, то визначена в указаних статтях гранична межа ставки земельного податку (0,1 відсотка від нормативної грошової оцінки для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено; 0,1 відсотка від нормативної грошової оцінки площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено) може бути застосована лише до тих лісових земель, які за видом цільового призначення належать до земель лісогосподарського призначення.

Судом встановлено, що рішенням Колочавської сільської ради від 16.03.2018 року №4 «Про місцеві податки і збори», рішенням від 20.09.2018 року «Про внесення змін до рішення №4 сімнадцятої сесії 7 скликання від 16.03.2018 року «Про місцеві податки і збори» встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2019 року. Відповідно до п.4.5. Рішення Колочавської сільської ради від 16.03.2018 року №4 встановлено ставку податку за земельні ділянки різного цільового призначення розташовані за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено, у розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки площі ріллі по області.

Рішенням Колочавської сільської ради від 24.06.2019 року №59 «Про місцеві податки і збори» встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2020 року. Додатком 2 до Рішення Колочавської сільської ради від 24.06.2019 року №59 встановлено ставку податку за земельні ділянки різного цільового призначення розташовані за межами населених пунктів. Відповідно до розділу (коду) 4 землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»), встановлено ставку податку у розмірі 3 відсотки від нормативно грошової оцінки земель.

Рішення Колочавської сільської ради про встановлення ставок земельного податку на 2021 рік не приймались. Ставки земельного податку на 2021 рік застосовуються відповідно до рішення Колочавської сільської ради від 24.06.2019 року №59 «Про місцеві податки і збори». Додатком 2 до Рішення Колочавської сільської ради від 24.06.2019 року №59 встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до розділу (коду) 4 землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»), встановлено ставку податку у розмірі 3 відсотки від нормативно грошової оцінки земель.

Рішенням Колочавської сільської ради від 14.07.2021 року №7 «Про встановлення ставок із земельного податку на території Колочавської сільської ради» встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2022 року. Додатком 2 до Рішення Колочавської сільської ради від 14.07.2021 року №7 встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до розділу (коду) 4 землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»), встановлено ставку податку у розмірі 3 відсотки від нормативно грошової оцінки земель.

Рішення Колочавської сільської ради про встановлення ставок земельного податку на 2023 рік не приймались. Згідно пп.12.3.5. п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI із змінами та доповненнями , ставки земельного податку на 2023 рік застосовуються відповідно до рішення Колочавської сільської ради від 14.07.2021 року №7 «Про встановлення ставок із земельного податку на території Колочавської сільської ради». Додатком 2 до Рішення Колочавської сільської ради від 14.07.2021 року №7 встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до розділу (коду) 4 землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»), встановлено ставку податку у розмірі 3 відсотки від нормативно грошової оцінки земель.

Рішенням Негровецької сільської ради від 19.06.2018 року №2 «Про місцеві податки і збори», встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2019 року. Додатком 2 до Рішення Негровецької сільської ради від 19.06.2018 року №2 «Про місцеві податки і збори» «Положення про податок на майно (в частині справляння земельного податку)» встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до п.4.5. Положення встановлено ставку податку за земельні ділянки різного цільового призначення розташовані за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено, у розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки площі ріллі по області.

Рішенням Негровецької сільської ради від 10.06.2019 року №20 «Про місцеві податки і збори», встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2020 року. Додатком 1.1 до Рішення Негровецької сільської ради від 10.06.2019 року №20 встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до розділу (коду) 4 землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»), встановлено ставку податку у розмірі 5 відсотків від нормативно грошової оцінки земель для земель 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», у розмірі 0,1 відсотки від нормативно грошової оцінки земель для земель 04.03 «для збереження та використання природних заповідників».

У 2021-2023 роки ставки земельного податку по землях Негровецької сільради приймались Колочавською сільською громадою.

Рішенням Синевирської сільської ради від 18.09.2018 року №1 «Про внесення змін до рішення Синевирської сільської ради від 31.01.2017 року №1 «Про місцеві податки і збори» встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2019 року. Відповідно до п.4.5. встановлено ставку податку за земельні ділянки лісогосподарського призначення розташовані за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено у розмірі 1,5 відсотків від нормативної грошової оцінки площі ріллі по області.

Рішеннями Синевирської сільської ради за 2017-2019 роки не встановлені ставки земельного податку за землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»).

Рішенням Синевирської сільської ради від 27.06.2019 року №3 «Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на 2020 рік» встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2020 року. Додатком 1 «Ставки земельного податку на 2020 рік, вводяться в дію з 01.01.2020 року» встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до розділу (коду) 4 землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»), встановлено ставку податку у розмірі 2,5 відсотків від нормативно грошової оцінки земель.

Рішення Синевирської сільської ради про встановлення ставок земельного податку на 2021 рік не приймались. Згідно пп.12.3.5. п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI із змінами та доповненнями, ставки земельного податку на 2021 рік застосовуються відповідно до рішення Синевирської сільської ради від 27.06.2020 року №3 «Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку на 2020 рік». Додатком 1 «Ставки земельного податку на 2020 рік,вводяться в дію з 01.01.2020 року» встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до розділу (коду) 4 землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»), встановлено ставку податку у розмірі 2,5 відсотки від нормативно грошової оцінки земель.

Рішенням Синевирської сільської ради від 24.06.2021 року №4 «Про встановлення ставок та пільг із сплати з 2022 року» встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2022 року. Додатком 1 до Рішення Синевирської сільської ради від 24.06.2021 року №4 встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до розділу (коду) 4 землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»), встановлено ставку податку у розмірі 3 відсотків від нормативно грошової оцінки земель.

Рішення Синевирської сільської ради про встановлення ставок земельного податку на 2023 рік не приймались. Згідно пп.12.3.5. п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI із змінами та доповненнями, ставки земельного податку на 2023 рік застосовуються відповідно до рішення Синевирської сільської ради від 24.06.2021 року №4 «Про встановлення ставок та пільг із сплати з 2022 року». Додатком 1 до Рішення Синевирської сільської ради від 24.06.2021 року №4 встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до розділу (коду) 4 землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»), встановлено ставку податку у розмірі 3 відсотки від нормативно грошової оцінки земель.

Рішення Синевирсько-Полянської сільської ради про встановлення ставок земельного податку на 2019 рік не приймалось. Ставка земельного податку на 2019 рік застосовується відповідно до рішення Синевирсько-Полянської сільської ради від 19.01.2017 року №140 «Про місцеві податки і збори». Додатком 5 до Рішення Синевирсько-Полянської сільської ради від 19 січня 2017 року №140 «Положення про податок на майно (в частині справляння земельного податку)» встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до п.4.5. Положення встановлено ставку податку за земельні ділянки різного цільового призначення розташовані за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено у розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки площі ріллі по області.

Рішенням Синевирсько-Полянської сільської ради від 22.05.2019 року №341 «Про внесення змін до рішення сільської ради від 19.01.2017 року №140» встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2020 року. Додатком 1.1 «Ставки земельного податку введені в дію з 01.01.2020 року» встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до розділу (коду) 4 землі природно-заповідного фонду підпункти 04.01.-04.11 для земель природно-заповідного фонду (зокрема 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», 04.03 «для збереження та використання природних заповідників»), встановлено ставку податку у розмірі 1,5 відсотки від нормативно грошової оцінки земель.

У 2021-2023 роки ставки земельного податку по землях Синевирсько-Полянської сільради приймались Синевирською сільською громадою.

Слід зазначити, що вищенаведені рішення відповідних рад, є чинними та, відповідно підлягають до застосування.

Суд звертає увагу на те, що предметом оскарження у цій справі є виключно податкові повідомлення-рішення відповідача, прийняті ним на виконання своїх функцій шляхом реалізації повноважень, передбачених підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України щодо визначення податкового зобов`язання. Правомірність рішень органів місцевого самоврядування не є предметом оскарження в цій справі, повноваження міських (селищних, сільських) рад в частині встановлення місцевих податків і зборів хоча і визначені в тому числі Податковим кодексом України, проте є виключною «правовстановлюючою» компетенцією цих органів, правомірність реалізації якої не має перевірятися в межах цієї справи.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

У межах спірних правовідносин прийняте органом місцевого самоврядування рішення, є нормативно-правовим актом, приписи якого зокрема змінюють для позивача права та обов`язки, є способом реалізації владних управлінських функцій радою як суб`єктом владних повноважень у відповідності до комплексного правового регулювання в межах розсуду цього органу, з урахуванням інтересів членів територіальної громади та кожного члена цієї громади. Дане рішення не скасовано в судовому або іншому порядку, внаслідок чого є обов`язковим як для позивача, так і для відповідача у справі.

Суд враховує, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими.

Указана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №825/1496/17, від 15.11.2022 у справі №1740/2115/18, від 04.04.2023 у справі №420/7409/19, від 13.03.2024 року у справі №580/4017/21.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до даних поданої звітності, позивачем самостійно задекларовано земельні ділянки, як землі природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення (код виду цільового призначення 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників» та 04.03 «для збереження та використання національних природних парків»).

Так, позивачем за період 2019-2021 роки подано податкові декларації з плати за землю (земельний податок), згідно яких застосовано ставки для земель природно-заповідного фонду (код виду цільового призначення 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників» та 04.03 «для збереження та використання національних природних парків») у розмірі 0,1 відсотка від нормативної грошової оцінки землі, тоді як ставки податку, встановлені відповідними рішеннями органів місцевого самоврядування, становили від 3 до 5 відсотків від нормативної грошової оцінки землі.

За 2022-2023 роки НПП «Синевир» застосовано ставки для земель природно-заповідного фонду (код виду цільового призначення 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників» та 04.03 «для збереження та використання національних природних парків»), встановлені Колочавською та Синевирською територіальними громадами у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки площі ріллі по області. Разом з тим, за 2022-2023 роки неправильно визначено нормативно - грошову оцінку земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, який визначається відповідно до законодавства (п.289.1. ст.289 ПК України).

Щодо твердження позивача про відсутність необхідності взагалі сплачувати земельний податок за 2020 і 2021 роки, оскільки рішеннями сільських рад (рішення Синевирської сільської ради від 24.12.2019 року №12 «Про звільнення від сплати земельного податку установ на території Синевирської сільської ради», рішення Синевирсько-Полянської сільської ради від 22.05.2019 року №341 «Пільги зі сплати земельного податку», рішення Негровецької сільської ради від 10.06.2019 року №20 «Пільги зі сплати земельного податку») були надані пільги по сплаті земельного податку бюджетним установам, які повністю фінансуються за рахунок державного бюджету та є неприбутковими.

Статтею 284 ПК України передбачено, що зокрема органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Відповідно до пункту 286.2 статті 286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а надалі такий витяг подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Платник плати за землю має право подавати щомісяця звітну податкову декларацію, що звільняє його від обов`язку подання податкової декларації не пізніше 20 лютого поточного року, протягом 20 календарних днів місяця, що настає за звітним (п.286.3 ст.286 ПК України).

При цьому нормами ПК України не передбачено звільнення від обов`язку подання податкових декларацій за земельні ділянки, з яких земельний податок не справляється через застосування пільг. Крім того, відповідно до пункту 2 «Порядку обліку сум податків та зборів, не сплачених суб`єктом господарювання до бюджету у зв`язку з отриманням податкових пільг», затвердженого постановою КМУ від 27.12.2010 року №1233, суб`єкт господарювання, що не сплачує податки та збори у зв`язку з отриманням податкових пільг, веде облік сум таких пільг та відображає інформацію про суми податкових пільг у податковій звітності, що подається контролюючому органу у строки, встановлені ПК України. Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку інформація про суми податкових пільг у податковій звітності повинна містити такі дані: код пільги за кожним видом податкових пільг, найменування пільг згідно з довідником пільг, форма та порядок ведення якого затверджується ДПС; сума податку (збору), не сплаченого до бюджету у зв`язку з отриманням податкової пільги (вивільнені від оподаткування кошти); строк користування податковою пільгою у звітному періоді число, місяць, рік початку та закінчення користування пільгами. У разі коли строк користування податковою пільгою встановлений до початку звітного періоду і продовжується після його закінчення, такий строк збігається з датою початку та закінчення зазначеного періоду; сума податкової пільги, що використана за цільовим призначенням, - обсяг пільг за платежами відповідно до довідника пільг у разі цільового використання податкових пільг.

Судом встановлено, що у поданих деклараціях з плати за землю за 2023 рік позивачем задекларовано пільги зі сплати за землю, встановлені рішенням Колочавської сільської ради від 01.06.2023 року №5 «Про встановлення пільг зі сплати земельного податку за земельні ділянки природо-заповідного фонду на 2023 рік», для земель категорії 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», 04.03 «для збереження та використання природних заповідників», на період з 01.07.2023 по 31.12.2023 року у розмірі 70 відсотків ставки податку та рішенням Синевирської сільської ради від 16.06.2023 року №54 для земель категорії 04.01 «для збереження та використання біосферних заповідників», 04.03 «для збереження та використання природних заповідників», на період з 01.07.2023 по 31.12.2023 року у розмірі 70 відсотків ставки податку.

Разом з тим, у податкових деклараціях з плати за землю за 2019-2022 роки жодних пільг позивачем не задекларовано.

В контексті викладеного, суд погоджується з доводами відповідача щодо правомірності висновків перевірок про порушення позивачем правильності обчислення величини податкового зобов`язання земельного податку по земельних ділянках, що знаходяться на територіях Колочавської сільської ради, Негровецької сільської ради, Синевирської сільської ради та Синевирсько-Полянської сільської ради, в силу невірного застосування ставки податку та нормативної грошової оцінки, чим порушено п.286.2 ст.286 ПК України.

Щодо наведених позивачем розмежувань земель природно-заповідного фонду на лісові та нелісові та, відповідно оподаткування земель за ставками земельного податку, які передбачені статтями 274, 277 ПК України для лісових земель в розмірі не більше 0,1 відсотка від нормативної грошової оцінки, то суд зазначає таке.

Згідно статті 1 Лісового кодексу України лісовими ділянками є ділянки лісового фонду України з визначеними межами, виділені відповідно до цього кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

За змістом визначень Податкового кодексу України земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (п.п.14.1.74 п.14.1 ст.14 ПК України); цільове призначення земельної ділянки використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документів із землеустрою у встановленому законодавством порядку (п.п.14.1.261 п.14.1 ст.14 ПК України); підстава для нарахування земельного податку - дані державного земельного кадастру (п.286.1 ст.286 ПК України).

Отже, при визначенні ставок земельного податку за земельні ділянки згідно приписів статей 274, 277 ПКУ, визначальним є саме їх цільове призначення, визначене на підставі документації із землеустрою, згідно даних Державного земельного кадастру.

Така ж правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року в адміністративній справі №300/4732/24 (адміністративне провадження №К/990/14701/25).

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить також частина шоста статті 13 Закону №1402-VIII, відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як наслідок, суд доходить висновку про правомірність оскаржуваних рішень.

Щодо доводів позивача про застосування строків давності, визначених статтею 102 ПК України, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 102.1. ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 39-2, застосування вимог пункту 141.4 статті 141 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації або уточнюючої декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань, в межах поданих уточнень, за такою податковою декларацією протягом 1095 днів (2555 дня у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 39-2, застосування вимог пункту 141.4 статті 141 цього Кодексу) з дня подання уточнюючого розрахунку (декларації).

У разі виявлення за результатами перевірки порушень інших вимог податкового законодавства, безпосередньо не пов`язаних з декларуванням податкових зобов`язань платником податків, а також порушень вимог іншого, крім податкового, законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму штрафних санкцій (фінансових санкцій, штрафів) платника податків не пізніше 1095 дня з дня вчинення відповідного правопорушення.

З місцевих податків та/або зборів, за якими передбачено подання річної податкової декларації, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право за результатами перевірки самостійно визначити суму грошових зобов`язань, у разі виявлення ним за результатами перевірки заниження суми визначеного платником податків податкового зобов`язання з цих податків, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати цих податків, визначених відповідними розділами цього Кодексу.

Відповідно до пункту 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15.03.2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» дія пункту 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України зупиняється на період дії воєнного, надзвичайного стану.

Згідно з пунктом 102.9 статті 102 ПК України (у редакції чинній до 01.08.2023 року) на період дії правового режими воєнного, надзвичайного стану, що вводиться в Україні, зупиняється перебіг строків, визначених цим Кодексом, іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

А отже, відповідачем проведено перевірку та нараховано грошові зобов`язання в межах встановлених чинним законодавством строків давності.

Відповідно до статті 108 КАС України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу.

Суд зазначає, що експертним висновком від 24.12.2024 року №1028 висновки ГУ ДПС у Закарпатській області, викладені в акті перевірки від 03.05.2024 року №5632/07-16-02/05384614 не спростовуються.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

В рішенні «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.5, 9, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Національного природного парку «Синевир» до Головного управління ДПС у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні позивача Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 08 січня 2026 року.

СуддяЯ. М. Калинич