Справа № 380/4934/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2026 року м. Львівсправа № 380/4934/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивачка/ ОСОБА_1 ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (третя особа), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 50 від 22 січня 2025 року Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (Відділу перерахунків пенсій № 3 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, надання житлових субсидій та пільг) про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 , яким мені відмовлено у переведенні із пенсії по віку на загальних підставах на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723 XII у зв`язку з відсутністю законних підстав;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до мого стажу роботи, який дає право на призначення пенсії державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723 XII, Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII мій стаж роботи - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посадах спеціалістів у органах Держфінінспекції та її територіальних органів (Залізничному та Ленінському райфінвідділі м. Львова) з 30 серпня 1978 року по 29 червня 1990 року та в органах Державної податкової служби (адміністрації, інспекції), органах ДФС та Міндоходів України з 02 липня 1990 року по 13 січня 2025 року, зокрема:

з 30 серпня 1978 року по 29 червня 1990 року в Залізничному та Ленінському райфінвідділі м. Львова, а саме з:

30.08.1978 виконуючою обов`язки економіста держдоходів Залізничного райфінвідділу м. Львова;

01.09.1978 на посаді інспектора держдоходів;

01.12.1979 на посаді інспектора по основній діяльності інспекції держдоходів;

01.09.1980 на посаді економіста держдоходів в Ленінському райфінвідділі м. Львова;

23.09.1982 на посаді економіста державних доходів;

15.12.1987 на посаді старшого ревізора-інспектора держдоходів;

03.05.1988 на посаді старшого ревізора-інспектора - заступника начальника інспекції держдоходів Ленінського райфінвідділу м. Львова;

01.11.1989 на посаді головного економіста держдоходів - заступник начальника відділу по день звільнення 29.06.1990;

з 02 липня 1990 року по 15 лютого 1999 року в ДПІ (ДПА) у Галицькому районі м. Львова, ДПІ МФ УРСР по Ленінському району м. Львова а саме з:

02.07.1990 на посаді старшого державного податкового інспектора відділу оподаткування державних і сумісних підприємств в Державну податкову інспекцію МФ УРСР по Ленінському району м. Львова;

08.12.1994 на посаді головного державного податкового інспектора;

26.11.1996 на посаді головного державного податкового інспектора Державної податкової адміністрації у Галицькому районі міста Львова;

03.01.1997 на посаді головного державного податкового інспектора управління справляння податків з юридичних осіб ;

14.02.1998 на посаді головного державного податкового інспектора управління справляння податків з юридичних осіб в ДПІ у Галицькому районі м. Львова.

з 16 лютого 1999 року по 12 грудня 1999 року в ДПІ (ДПА) у Личаківському районі м. Львова, а саме з:

16.02.1999 на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора управління прямих і не прямих податків в ДПІ у Личаківському районі м. Львова;

24.05.1999 на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу документальних перевірок крупних платників;

20.10.1999 на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу документальних перевірок юридичних осіб;

з 13 грудня 1999 року по 02 вересня 2019 року в ДПІ (ДПА) у Франківському районі м. Львова, а саме з:

14.12.1999 на посаді головного державного податкового інспектора управління прямих і непрямих податків з юридичних осіб Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова;

01.02.2000 на посаді головного державного податкового ревізора-інспектора відділу документальних перевірок юридичних осіб сектору по проведенню документальних перевірок;

07.11.2005 на посаді головного державного податкового ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи;

09.10.2006 на посаді головного державного податкового ревізора-інспектора сектору перевірки відшкодування ПДВ відділу контрольно-перевірочної роботи;

01.03.2007 на посаді головного державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок відшкодування ПДВ управління аудиту юридичних осіб;

07.05.2008 відділ перейменовано у відділ контролю за відшкодуванням ПДВ управління податкового контролю юридичних осіб;

09.10.2009 головного державного податкового ревізора-інспектора у відділ перевірок ризикових операцій управління податкового контролю юридичних осіб;

16.03.2012 на посаді головного державного податкового інспектора сектору контролю за правомірністю бюджетного відшкодування ПДВ управління оподаткування юридичних осіб ДПІ у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби;

01.04.2012 на посаді головного державного податкового ревізора-інспектора сектору контролю за правомірністю бюджетного відшкодування ПДВ управління оподаткування юридичних осіб;

01.07.2013 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за декларуванням податку на додану вартість управління оподаткування та контролю об`єктів і операцій ДПІ у Франківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області;

20.01.2014 на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору камеральних перевірок управління податкового аудиту;

10.07.2014 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податку на прибуток місцевих ресурсних рентних та неподаткових платежів управління оподаткування та контролю об`єктів та операцій;

04.02.2015 на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу податку на прибуток управління оподаткування юридичних осіб в ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області;

01.02.2016 на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток управління податків і зборів з юридичних осіб;

28.04.2016 на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з юридичних осіб Франківського відділення Залізничної ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області;

08.06.2017 на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу адміністрування та камеральних перевірок податкової звітності з економічного податку та рентної плати, місцевих податків і зборів платників територій господарювання Залізничної ДПІ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Львівській області;?

20.09.2018 на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з юридичних осіб Залізничного управління Головного управління ДФС у Львівській області;

з 03 вересня 2019 року по 13 січня 2025 року в Головному управлінні ДПС у Львівській області, а саме з:

03.09.2019 на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з юридичних осіб Залізничного управління Головного управління ДПС у Львівській області;

17.09.2020 на посаді старшого державного ревізора-інспектора Львівського відділу податків і зборів з юридичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Львівській області;

05.01.2021 на посаді старшого державного ревізора-інспектора Львівського відділу камеральних перевірок управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків Головного управління ДПС у Львівській області;

21.10.2021 на посаді старшого державного інспектора Львівського відділу камеральних перевірок управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків Головного управління ДПС Львівської області;

24.08.2022 на посаді старшого державного інспектора Львівського відділу податків і зборів з юридичних осіб управління оподаткування юридичних осіб Головного управління ДПС у Львівській області по 13.01.2025 день припинення державної служби;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області перевести мене, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з пенсії по віку на загальних підставах на пенсію державного службовця за віком відповідно до пункту 12 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723 з 16 січня 2025 року на підставі поданої мною заяви, зареєстрованої за № 517, та доданими до неї документами, в тому числі і довідками, виданими мені ГУ ДПС у Львівській області 16 січня 2025 року: № 34-13-01-10-00-11; № 35-01-10-00-11;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань сплачені мною судові витрати, а саме суми судового збору у розмірі 3633,60 грн, сплаченої мною при поданні позову, та витрати на правничу допомогу за договором у сумі 2000,00 грн разом у сумі 5633,60 грн.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що оскаржуваним рішенням відповідач відмовив їй у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058), на пенсію державного службовця відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон № 889), статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі Закон № 3723) у зв`язку з відсутністю законних підстав.

Позивачка не погоджується із таким рішенням відповідача, вважає його протиправним, оскільки в період з 30 серпня 1978 року по 29 червня 1990 року вона займала посади у Держфінінспекції та її територіальних органах, а в період з 02 липня 1990 року по 13 січня 2025 року (день звільнення) проходила державну службу в органах Державної податкової служби (адміністрації, інспекції), органах ДФС та Міндоходів України. У періоди проходження державної служби позивачка склала присягу державного службовця та, відповідно, їй присвоювалися ранги державного службовця. На день подання заяви про перехід на пенсію державного службовця стаж державної служби позивачки становив більше 40 років, а станом на 01 травня 2016 року (дата набуття чинності Законом № 889) більше необхідних 20 років, до того ж, станом на вказану дату позивачка займала посаду державної служби.

Позивачка зазначає, що згідно з пунктом 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 (далі - також Порядок № 283), який був чинним у період дії Закону № 3723, до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті Держфінінспекції, її територіальних органів. З 12 серпня 2012 року відповідно до статті 342 Податкового кодексу України посадові особи Державної податкової служби є державними службовцями. До цього часу працівники податкової служби також були державними службовцями та складали присягу державного службовця (відповідну присягу позивачка склала 06 травня 1994 року). Отже, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723.

Позивачка зауважує, що пенсія державного службовця їй раніше не призначалася.

З огляду на вказане позивачка вважає, що спірним рішенням відповідач протиправно відмовив їй у переведенні з пенсії за віком на пенсію державного службовця, а тому за захистом свого порушеного права вона звернулася з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Також у позовній заяві позивачка вказує, що орієнтовна сума судових витрат у цій справі становить 3633,60 грн судового збору та 2000,00 грн витрат на правничу допомогу, які належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723 після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723, пунктами 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби. Під час дослідження матеріалів справи було встановлено, що у спірні періоди позивачка обіймала посади в органах державної податкової служби та їй було присвоєно персональне звання.

Відповідач зазначає, що положеннями статті 25 Закону № 3723 були визначені категорії посад державних службовців, робота на яких дає право на призначення пенсії відповідно до положень Закону № 3723. Також положеннями статті 6 Закону № 899 визначені категорії посад державних службовців, робота на яких дає право на призначення пенсії відповідно до положень цього Закону. Посади працівників фіскальної та податкової служб цими статтями не передбачені. Отже, оскільки посадовим особам податкової служби відповідно до положень статті 343 Податкового кодексу України присвоюються спеціальні звання, то ці посади не належать до посад, віднесених до категорії посад державної служби, визначених положеннями статті 25 Закону № 3723 та статті 6 Закону № 889, у зв`язку з чим періоди роботи позивачки в органах державної податкової служби не можуть бути зараховані до стажу роботи державного службовця. Ураховуючи викладене, спірним рішенням позивачці відмовлено у переведені на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Відповідач відзначає, що Пенсійний фонд України має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії. Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий та спеціальний стаж позивачки, оскільки це є втручанням в дискреційні повноваження органів Пенсійного фонду України, якими вони наділені як юридичні особи публічного права.

Зважаючи на вищевикладене, просить у задоволені позову відмовити повністю.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу відповідач вказує, що позивачка всупереч вимогам чинного законодавства не надала детальний опис робіт, виконаних адвокатом, з метою представництва інтересів позивачки у цій справі та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку. Вважає, що витрати позивачки на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн не доведені у встановленому законом порядку, що є підставою для відмови в їх стягненні з відповідача.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивачка подала відповідь на відзив, у якій наводить ті ж аргументи на підтвердження своїх вимог, що й у позовній заяві. Додатково вказує, що вимога зобов`язати пенсійний орган призначити пенсію ніяк не впливає на дискреційні повноваження відповідача, у спірній ситуації він відмовив позивачці у переведенні її на інший вид пенсії, на який вона має право, а це означає що у відповідача відсутнє право ухвалювати якесь одне із кількох рішень. Відзначає, що сума витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн є співмірною зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Третя особа подала відзив на позовну заяву, в якому вказує, що періоди роботи посадових осіб в органах Державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Позивачка станом на 01 травня 2016 року не обіймала посаду державного службовця. Тож підстави для переведення позивачки з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058, на пенсію державного службовця відповідно до пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889, статті 37 Закону № 3723 відсутні.

З огляду на вказане просить у задоволені позову відмовити повністю.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 18 березня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; залучено до участі у справі Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сторонами у справі не заперечується та обставина, що позивачці з 2019 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону № 1058.

16 січня 2025 року позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою (зареєстрована за № 517) та необхідними документами (перелік яких наведений у розписці-повідомленні) про перехід з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Також долучила довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 16 січня 2025 року № 34-13-01-10-00-11 та від 16 січня 2025 року № 35-01-10-00-11, видані Головним управлінням ДПС у Львівській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 22 січня 2025 року № 50 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 », ухваленим за принципом екстериторіальності, позивачці відмовлено в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв`язку з відсутністю законних підстав. У цьому рішенні зазначено, що посади працівника податкової служби статтею 25 Закону № 3723 та статтею 6 Закону № 889 не передбачені. Порядок № 283 втратив чинність. Під час розгляду наданих документів (трудової книжки серії НОМЕР_1 ) встановлено, що гр. ОСОБА_1 11 листопада 1993 року присвоєно персональне звання, а 06 травня 1994 року вона склала присягу державного службовця. Посадовим особам податкової служби відповідно до статті 343 Податкового кодексу України присвоюються спеціальні звання і відповідно ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723. Отже, станом на день набрання чинності Законом № 889 (01 червня 2016 року) заявниця не займає посади державної служби.

Позивачка, не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача, уважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернулася з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області 22 січня 2025 року № 50 про відмову позивачці в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців визначається Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, який набрав чинності з 01 травня 2016 року.

Згідно із статтею 90 указаного Закону пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 визнано таким, що втратили чинність, зокрема Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу», крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Положення пунктів 10 та 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 закріплюють, що:

- державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (пункт 10);

- для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (пункт 12).

Відповідно до частини першої статті 37 Закону № 3723 на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Отже, за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 560/2398/19.

Суд встановив, що оскаржуваним рішенням відповідач відмовив позивачці у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з підстав відсутності у неї стажу державної служби. Відповідач стверджує, що посадовим особам податкової служби відповідно до статті 343 Податкового кодексу України присвоюються спеціальні звання і відповідно ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723.

Оцінюючи таку поведінку відповідача, суд зазначає таке.

Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 26 грудня 1978 року позивачка у період з 30 серпня 1978 року по 29 червня 1990 року обіймала посади економіста, інспектора, ревізора-інспектора в Залізничному та Ленінському райфінвідділах м. Львова та у період з 02 липня 1990 року по 13 січня 2025 року обіймала посади податкового інспектора, податкового ревізора-інспектора, державного ревізора-інспектора в органах Державної податкової служби, що сторонами не заперечується.

11 листопада 1993 року позивачці присвоєно персональне звання інспектора податкової служби І рангу.

06 травня 1994 року позивачка склала присягу державного службовця.

01 листопада 2001 року позивачці присвоєно спеціальне звання «Радник податкової служби ІІІ рангу».

01 липня 2013 року позивачці присвоєно 13 ранг державного службовця.

01 січня 2014 року позивачці присвоєно спеціальне звання посадової особи органів доходів і зборів «Радник податкової та митної справи ІІІ рангу».

03 вересня 2019 року позивачці присвоєно 6 ранг державного службовця.

Отже, як підтверджується записами у трудовій книжці позивачки, вона у період з 30 серпня 1978 року по 29 червня 1990 року проходила службу в територіальних органах Держфінінспекції, а у період з 02 липня 1990 року по 13 січня 2025 року - в органах Державної податкової служби, склала присягу державного службовця, також позивачці протягом вказаного періоду присвоювалися ранги державного службовця та спеціальні звання.

Суд звертає увагу, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом № 889 обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством (пункт 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889), а саме відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283, який був чинним у період дії Закону № 3723.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема: на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Пунктом 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229 (далі - Порядок № 229), встановлено, що стаж державної служби обчислюється відповідно до частини другої статті 46 Закону № 889.

До стажу державної служби зараховується, зокрема: час перебування на посаді державної служби відповідно до Закону; час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Згідно з пунктом 6 Порядку № 229 стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, був Закон України від 04 грудня 1990 року № 509-XII «Про державну податкову службу в Україні» (далі - Закон № 509).

Відповідно до приписів статті 15 Закону № 509 посадовою особою органу державної податкової служби може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України. Посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання.

Видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету (стаття 6 Закону № 509).

Крім того, відповідно до пункту 344.1 статті 344 Податкового кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

Водночас період роботи зазначених осіб (зокрема тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону № 3723 незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Отже, посадові особи податкової служби, яким присвоєно спеціальне звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723.

Верховний Суд України раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах, відповідно до якого аналіз положень статті 37 Закону № 3723, Закону № 509 дає підстави вважати, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723.

Надалі аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом у постановах від 03 липня 2018 року у справі № 586/965/16-а, від 13 грудня 2018 року у справі № 539/1855/17, від 18 березня 2021 року у справі № 500/5183/17.

Беручи до уваги викладене у сукупності, суд констатує, що періоди роботи (служби) позивачки в територіальних органах Держфінінспекції з 30 серпня 1978 року по 29 червня 1990 року та в органах Державної податкової служби з 02 липня 1990 року по 01 травня 2016 року зараховуються до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення їй пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Наведене свідчить про те, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню, а періоди роботи (служби) позивачки в територіальних органах Держфінінспекції з 30 серпня 1978 року по 29 червня 1990 року та в органах Державної податкової служби з 02 липня 1990 року по 01 травня 2016 року зарахуванню до стажу її державної служби.

Водночас у позовній заяві позивачка просить суд зарахувати до стажу державної служби також періоди її роботи (служби) в органах Державної податкової служби після 01 травня 2016 року (по 13 січня 2025 року).

Стосовно такої вимоги суд зазначає, що до стажу державної служби може бути враховано лише стаж, набутий на посадах державної служби або прирівняних до них посад до 01 травня 2016 року та обрахований відповідно до положень Порядку № 283. Водночас стаж, набутий після 01 травня 2016 року на посадах державної служби зараховується до страхового стажу і відповідно до статті 90 Закону № 889 слугує підставою для призначення пенсії та обрахунку її розміру відповідно до Закону № 1058.

Отже, підстави для зарахування до стажу державної служби позивачки також періодів її роботи в органах Державної податкової служби після 01 травня 2016 року відсутні, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 500/1404/23.

Як уже зазначено судом вище, обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723 після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 цього Закону і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889, а саме: щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.

Суд встановив, що на день звернення до відповідача за пенсією державного службовця позивачка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058, що відповідає приписам статті 37 Закону № 3723, та має необхідний страховий стаж, що пенсійним органом не заперечується.

Стаж державної служби позивачки, що включає періоди її роботи (служби) в територіальних органах Держфінінспекції з 30 серпня 1978 року по 29 червня 1990 року та в органах Державної податкової служби з 02 липня 1990 року по 01 травня 2016 року, становить більше 20 років.

За цих обставин за сукупністю умов, про які судом зазначено вище, позивачка має право на отримання пенсії державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу».

Стосовно дати, з якої позивачку належить перевести на пенсію державного службовця, суд ураховує, що відповідно до пункту 4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року № 622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права.

Оскільки із заявою про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» позивачка звернулася 16 січня 2025 року, то на вказаний вид пенсії вона повинна бути переведена саме з цієї дати.

Також суд відзначає, що у справі, яка розглядається, спір виник щодо права позивачки на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки територіальний орган Пенсійного фонду України не визнав цього права за позивачкою.

Тому вимога позивачки про зобов`язання відповідача перевести її на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з урахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 16 січня 2025 року № 34-13-01-10-00-11 та від 16 січня 2025 року № 35-01-10-00-11, виданих Головним управлінням ДПС у Львівській області, є передчасною, оскільки стосується розміру пенсійної виплати, який ще не обрахований суб`єктом владних повноважень, наділеним такою дискрецією, наслідки якої можуть бути предметом перевірки судом на відповідність критеріям, визначеним у статті 2 КАС України, а отже, така вимога спрямована на майбутнє, через що не підлягає задоволенню з огляду на те, що судовому захисту підлягає тільки порушене право.

Така ж позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2023 року справі № 560/8328/22, від 19 грудня 2023 року у справі № 600/947/23-а, яку суд ураховує на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.

Беручи до уваги викладене, суд доходить висновку, що поданий позивачкою позов належить задовольнити частково, а саме:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області 22 січня 2025 року № 50 про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 періоди її роботи (служби) в територіальних органах Держфінінспекції з 30 серпня 1978 року по 29 червня 1990 року та в органах Державної податкової служби з 02 липня 1990 року по 01 травня 2016 року та перевести з 16 січня 2025 року ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» на підставі поданої нею заяви від 16 січня 2025 року.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 3633,60 грн.

Оскільки позов містить дві позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає з урахуванням кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Отже, поверненню позивачці за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума судового збору в розмірі 2422,40 грн (по 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн) за дві позовні вимоги немайнового характеру, а саме: 1211,20 грн х 2 = 2422,40 грн).

Сплачена позивачкою сума судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, що становить 1211,20 грн (3633,60 грн 2422,40 грн = 1211,20 грн), може бути повернута їй за її клопотанням за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн суд ураховує таке.

Правове регулювання витрат на професійну правничу допомогу містить стаття 134 КАС України.

Так, частиною першою цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частин другої - п`ятої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз наведених норм права вказує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу у цій справі позивачка надала суду такі докази:

1. Ордер на надання правничої допомоги серії ВС № 1351134 від 03 березня 2025 року.

2. Копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 259 від 10 березня 1994 року, виданого Львівською обласною КДКА, Гордієнко Оксані Юріївні.

3. Договір № 15/25 про надання правничих послуг від 27 лютого 2025 року, укладеного між ОСОБА_1 (Замовник) та Адвокатським об`єднанням «Правовий центр «Професіонал» в особі голови об`єднання Гордієнко Оксани Юріївни (Виконавець).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 цього Договору за надання правничих послуг встановлюється оплата в розмірі 2000,00 грн. Оплата здійснюється шляхом перерахунку суми, визначеної п. 3.1 цього Договору, на розрахунковий рахунок Виконавця або готівкою у касу у сумі 2000,00 грн як попередня оплата.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачкою як Замовником Виконавцю вартості послуг за надану правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн як це обумовлено договором № 15/25 про надання правничих послуг від 27 лютого 2025 року.

Щодо цього суд ураховує, що норма статті 134 КАС України передбачає можливість здійснювати розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають сплаті, тобто ще не сплачені стороною.

Правова позиція з цього питання викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, у якій Суд заначив про те, що «КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На переконання колегії суддів, зазначені норми (ст.ст. 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції».

З огляду на вказане суд відхиляє покликання відповідача на те, що позивачка не надала документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку, як на підставу для відмови у відшкодуванні таких витрат на користь позивачки.

Щодо покликань відповідача на те, що позивачка всупереч вимогам чинного законодавства не надала детальний опис робіт, виконаних адвокатом, з метою представництва її інтересів у цій справі, з огляду на що витрати позивачки на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн не доведені у встановленому законом порядку, що є підставою для відмови в їх стягненні з відповідача, суд зазначає таке.

Приписами статті 30 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2025 року у справі № 910/10602/23 звернув увагу, зокрема, що, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», враховуючи водночас положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133 - 134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм під час оцінки такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У разі встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат зокрема, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункти 145, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

У підсумку Верховний Суд у вказаній справі № 910/10602/23 виснував, що ненадання позивачем розрахунку витрат на правничу допомогу (детального опису робіт (наданих послуг) не може свідчити про відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, відповідно й не може бути підставою для відмови в задоволенні заяви позивача про розподіл витрат на правничу допомогу.

З огляду на вказане суд відхиляє покликання відповідача на ненадання позивачкою детального опису робіт, виконаних адвокатом, як на підставу для відмови у відшкодуванні понесених нею витрат на правничу допомогу у цій справі.

У розглядуваній справі на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачка надала договір № 15/25 про надання правничих послуг від 27 лютого 2025 року, який містить фіксований розмір таких витрат 2000,00 грн.

Суд уважає, що вказані витрати дійсно пов`язані з розглядом цієї адміністративної справи, а їх розмір (2000,00 грн) є співмірним зі складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг).

Водночас суд зазначає, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подання безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 та у постанові від 24 листопада 2020 року у справі № 911/4242/15.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Проте в матеріалах справи відсутнє клопотання відповідача про зменшення відповідно до частини шостої статті 134 КАС України витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а незгода відповідача з такими витратами зводиться виключно до того, що їх здійснення (фактичне понесення) не доведено позивачкою у встановленому порядку, що є підставою для відмови в їх стягненні (не зменшенні розміру).

Водночас суд також ураховує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішенням суду у цій справі позов позивачки задоволено частково, то суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки 1800,00 грн витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (площа Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області 22 січня 2025 року № 50 про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 періоди її роботи (служби) в територіальних органах Держфінінспекції з 30 серпня 1978 року по 29 червня 1990 року та в органах Державної податкової служби з 02 липня 1990 року по 01 травня 2016 року та перевести з 16 січня 2025 року ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» на підставі поданої нею заяви від 16 січня 2025 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2422,40 грн сплаченого судового збору та 1800,00 грн витрат на правничу допомогу.

У стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 05 січня 2026 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна