Справа № 280/9926/25
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2026-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року Справа № 280/9926/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053; )

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

11.11.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 18.08.2025 про відмову позивачу у призначенні пенсії по втраті годувальника;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення позивачу пенсії по втраті годувальника у зв`язку із смертю її батька, ОСОБА_2 , військового пенсіонера, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 14.11.2025 відкрито провадження у справі №280/9926/25, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження).

Ухвалою суду від 08.12.2025 витребувано від Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області (вул. Олександрівська, буд.48, м. Запоріжжя, 69063; ) належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 , що міститься в Єдиній інформаційній системі соціальної сфери у тому числі належним чином засвідчені копії всіх довідок медико-соціальних експертних комісій, що містяться у такій особовій справі.

Ухвалою суду від 19.12.2025 витребувано від Управління соціальної та ветеранської політики Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Юлії Здановської, 5, м. Київ, ; ) належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 , що міститься в Єдиній інформаційній системі соціальної сфери у тому числі належним чином засвідчені копії всіх довідок медико-соціальних експертних комісій, що містяться у такій особовій справі.

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№56652 від 11.11.2025). Зокрема зазначено, що позивач є дочкою ОСОБА_2 , який був військовим пенсіонером та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства, яка призначена їй безстроково, позивач після смерті свого батька 16.06.2025 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі Закон №2262-ХІІ). За результатами розгляду вказаної заяви відповідачем 18.08.2025 було винесено рішення, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ, оскільки відповідно до наданої ОСОБА_1 копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №397865, яка видана нейроофтальмологічною МСЕК м. Запоріжжя 14.06.2021 інвалідність позивачу встановлено після досягнення нею 18 років. Зауважено, що вказані доводи відповідача є хибними та не відповідають фактичним обставин справи, оскільки інвалідність з дитинства позивачу було встановлено, ще у віці до 18 років. На підставі вищенаведеного представник позивача просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, матеріали справи містять докази того, що 19.11.2025 документ в електронному вигляді «Ухвала про відкриття спрощеного провадження» за допомогою підсистеми «Електронний суд» доставлений до електронного кабінету Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (а.с.26).

На підставі частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим 17.09.2014 Ленінським РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області (а.с.4-6).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №397865 позивач є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства. Інвалідність встановлено безстроково (а.с.11).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 10.02.1993 позивач є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.8).

Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 перебував на обліку в Пенсійному фонді України та отримував пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону №2262-ХІІ.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 21.02.2025 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

16.06.2025 позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до пункту «а» статті 30 Закону №2262-ХІІ.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви ГУ ПФУ в м. Києві 18.08.2025 прийнято рішення, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ, оскільки відповідно до наданої ОСОБА_1 копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №397865, яка видана нейроофтальмологічною МСЕК м. Запоріжжя 14.06.2021 інвалідність позивачу встановлено після досягнення нею 18 років (а.с.14-15).

Вважаючи протиправним рішення відповідача від 18.08.2025 про відмову у призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є Закон України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб від 09.04.1992 № 2262-XII. Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Згідно з статтею 29 Закону № 2262-XII, пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Відповідно до статті 30 Закону № 2262-XII, право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються:

а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків;

б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"(незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю;

в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"(незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю;

г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати;

д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 (далі Порядок № 3-1) до заяви про призначення пенсії в разі втрати годувальника додаються такі документи:

1) подання про призначення пенсії, підготовлене уповноваженим органом (структурним підрозділом) (якщо пенсія померлому годувальнику органом, що призначає пенсію, не призначалась);

2) витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю/ з визнанням судом безвісно відсутнім (якщо годувальник помер (загинув) / пропав безвісти у період проходження служби) або його копія;

3) свідоцтво про смерть годувальника або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення його померлим;

4) документи, що засвідчують родинні відносини непрацездатних членів сім`ї з померлим годувальником, які передбачені пунктом 12 цього розділу;

5) документи про перебування непрацездатних членів сім`ї на утриманні померлого (загиблого) годувальника (крім непрацездатних дітей; непрацездатних батьків і дружини (чоловіка) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби), які передбачені пунктом 13 цього розділу;

6) документи померлого годувальника, які передбачені підпунктом 4 пункту 2 цього розділу;

7) документи, що підтверджують право на призначення пенсії незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, які передбачені підпунктами 5-7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (для призначення пенсії непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у пункті «в» статті 30 Закону);

8) документи про обставини загибелі чи смерті годувальника внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час проходження служби при виконанні службових обов`язків (обов`язків військової служби) (висновок військово-лікарської комісії, витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю / визнанням судом безвісно відсутнім або його копія) (для призначення пенсії непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у пункті «в» статті 30 Закону);

9) документи, що підтверджують право на встановлення надбавок, підвищень та інших доплат (за наявності), які передбачені пунктом 4 цього розділу.

Орган, що призначає пенсію, додає до заяви одержані ним від МСЕК виписки з актів огляду МСЕК непрацездатних членів сім`ї, які досягли 18-річного віку та яким право на пенсію в разі втрати годувальника надається внаслідок їх інвалідності.

Для призначення пенсії в разі втрати годувальника непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у пункті «а» статті 30 Закону, додатково подаються такі документи:

висновок МСЕК про час настання інвалідності (для призначення пенсії дитині годувальника, яка досягла 18-річного віку та якій право на пенсію в разі втрати годувальника надається внаслідок її інвалідності);

свідоцтво про смерть батьків або інші документи, що підтверджують відсутність батьків (для призначення пенсії братам, сестрам, онукам);

довідка про те, що пасинок або падчерка не одержують аліментів від батьків;

довідки закладів освіти про навчання, в тому числі за кордоном, членів сім`ї за денною формою (для призначення пенсії особам, зазначеним у частині шостій статті 30 Закону);

довідка закладу освіти про перебування на повному державному утриманні (якщо в закладі освіти передбачено таке утримання).

Пунктом 12 розділу ІІ цього Порядку № 3-1 визначено, що за документи про родинні відносини приймаються:

1) паспорт громадянина України;

2) свідоцтво про народження;

3) свідоцтво про шлюб;

4) рішення суду.

Як вже було становлено вище судом, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №397865 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства. Інвалідність встановлено безстроково.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 10.02.1993 позивач є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 перебував на обліку в Пенсійному фонді України та отримував пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону №2262-ХІІ.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 21.02.2025 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

16.06.2025 позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до пункту «а» статті 30 Закону №2262-ХІІ.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви ГУ ПФУ в м. Києві 18.08.2025 прийнято рішення, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ, оскільки відповідно до наданої ОСОБА_1 копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №397865, яка видана нейроофтальмологічною МСЕК м. Запоріжжя 14.06.2021 інвалідність позивачу встановлено після досягнення нею 18 років.

Дослідивши долучену до матеріалів справи копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №397865 судом, зокрема, встановлено, що така видана на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за результатами повторно проведеного 14.06.2021 огляду особи з інвалідністю та на підставі акта огляду МСЕК №630. Водночас згідно із вказаною довідкою позивачу безстроково встановлено ІІ групу інвалідності з дитинства.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю» від 06.10.2005 №2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Суд наголошує на тому, що визначення терміну «інвалід дитинства» не міститься ані в Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю». При цьому за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю» положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити отримання статусу інваліда з дитинства або дитини-інваліда.

Так, позивачем на підтвердження встановлення їй інвалідності у віці до 18 років надано копію медичного висновку на дитину (підлітка)-інваліда в віці до 18 років від 10.04.2007 №18 (термін дії до 10.04.2009), відповідно до ОСОБА_4 має захворювання (патологічний стан), що відповідає розділу 1 пункту 1 підпункту 1, 15 G40.2 «Переліку медичних показань, які дають право на одержання допомоги на дітей інвалідів з дитинства у віці до 16 років», затвердженого Міністерством охорони здоров`я України наказом від 05.12.1991 №175 (а.с.12).

Крім того, матеріали справи містять довідку Управління соціальних виплат і компенсацій Інгульського р-ну Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про те, що гр. ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , перебувала на обліку в Управлінні соціальних виплат і компенсацій Інгульського району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради та отримувала державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю до 18 років ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у період з 12.04.2007 по 14.01.2011(а.с.13).

Натомість, за обставинами даної справи відповідачем при розгляді заяви позивача від 16.06.2025 про призначення пенсії у разі втрати годувальника безпідставно не було враховано вищезазначених документів, у той час як такі, беззаперечно підтверджують, що позивач є особою з інвалідністю з дитинства, яка була їй встановлена у віці до 18 років та спростовують покладені в основу оскаржуваного рішення доводи відповідача.

Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що загальноприйнятним є принцип тлумачення закону на користь особи, що є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи. Принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.

Такий висновок здійснений Верховним Судом у постанові від 10.01.2024 по справі №240/4894/23 (пункти 47-49 постанови Суду).

Також суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду послідовно застосовує у спорах, пов`язаних із захистом соціальних прав осіб, принцип найбільшого сприяння особи у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який є найбільш сприятливим для особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а, від 03.11.2021 у справі № 360/3611/20.

При цьому суд враховує, що позивач будучи внутрішньо-переміщеною особою з об`єктивних та незалежних від неї причин, пов`язаних із тимчасовою окупацією міста Мелітополь позбавлена фактичної можливості самостійно надати довідку до акта огляду МСЕК, якою їй було первинно встановлено інвалідність, однак задля виконання вимог чинного законодавства надала усі наявні у неї документи на підтвердження встановлення їй інвалідності у віці до 18 років.

Суд зауважує, що особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

З урахуванням встановлених вище обставин, суд дійшов висновку, що відмовляючи у призначенні позивачу пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ, відповідач діяв протиправно, тому з метою належного захисту та відновлення порушеного права позивача суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 18.08.2025 та зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію у разі втрати годувальника ОСОБА_2 відповідно до пункту «а» статті 30 Закону №2262-ХІІ на підставі заяви від 16.06.2025.

Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого рішення, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки позивачем, в силу положень Закону України «Про судовий збір», судовий збір не сплачувався, то відповідно розподіл судових витрат в цій частині не проводиться.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053; ) від 18.08.2025, яким ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053; ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) пенсію у разі втрати годувальника ОСОБА_2 відповідно до пункту «а» статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ на підставі заяви від 16.06.2025.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 07.01.2026.

Суддя І.В.Садовий