Справа № 520/32552/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питання повернення позову

05 січня 2026 р. справа № 520/32552/25

Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши матеріали адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до ОСОБА_1 (далі за текстом - відповідач) про стягнення з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) збитки, завдані державі, у десятикратному розмірі вартості втраченого майна - 45.800,00 грн. (сорок п`ять тисяч вісімсот гривень),

встановив:

Спір склався у сфері правовідносин щодо проходження військової служби.

В позові заявник зазначив, що з метою належного документування обставин події, перевірки причин і умов, що сприяли настанню негативних наслідків, встановлення ступеня вини, а також фіксації факту і розміру завданої матеріальної шкоди (збитків державі), командиром військової частини НОМЕР_1 у встановленому порядку було призначено службове розслідування за фактом втрати ввіреного майна служби ракетно-артилерійського озброєння, а саме автомата 5,45 мм АК-74 № НОМЕР_4 , навідником 2 розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 (наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 27.06.2024 №5563 «Про призначення службового розслідування»).

За результатами службового розслідування відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 02.08.2024 №6682 стосовно солдата ОСОБА_2 прийнято рішення, зокрема:

пункт 6.2: За невиконання статті 127 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та на підставі статті 48, статті 55, статті 83 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV на навідника 2 розвідувального відділення 2 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 накласти дисциплінарне стягнення - «СУВОРА ДОГАНА».;

пункт 6.5: Начальнику служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини військової частини НОМЕР_1 за результатами службового розслідування списати за актом якісного (технічного) стану або актом списання після набрання законної сили рішенням суду про відшкодування шкоди солдатом ОСОБА_3 (винною особою) і зробити відповідний запис в книгах обліку військового майна та зняти з обліку наступне майно служби ракетно-артилерійського озброєння, а саме: 5,45мм автомат «АК74», заводський №5643217;

пункт 6.6: Начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 облікувати в книзі нестач майна військової частини НОМЕР_1 , згідно довідки про вартісну оцінку заподіяної шкоди, суму втраченого майна у розмірі 4580,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят грн., 00 коп.) та зняти з обліку майно служби ракетно-артилерійського озброєння, а саме: 5,45мм автомат АК-74, заводський № НОМЕР_4 ;

пункт 6.8: На підставі пункту 3 статті 6 Закону України № 160-IX від 03 жовтня 2019 року «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі». Постанови Кабінету Міністрів України № 604 від 15 липня 2020 року, притягнути навідника 2-го розвідувального відділення 2-го розвідувального взводу розвідувальної роти солдата ОСОБА_2 до підвищеної матеріальної відповідальність у десятикратному співвідношенні завданих державі збитків, а саме: 45800,00 грн. (сорок п`ять тисяч вісімсот грн. 00 коп.).

Отже, за результатами службового розслідування наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 02.08.2024р. №6682 відповідача притягнуто до матеріальної відповідальності.

Відтак, суб"єкт владних повноважень набув достеменної обізнаності з наявністю підстав для звернення до суду не пізніше - 02.08.2024р.

Даний спір виник з відносин проходження публічної служби, а тому строк звернення до суду згідно з ч.5 ст.122 КАС України може становити один місяць.

Водночас із цим, навіть у разі віддання переваги у застосуванні положенням абз.2 ч.2 ст.122 КАС України над приписами ч.5 ст.122 КАС України слід ураховувати, що даний позов було подано суб"єктом владних повноважень - 14.12.2025р.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 позов було залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків шляхом подання доказів сплати судового збору; юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із долученням належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів настання цього наслідку через дію поважної причини; доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема доказів факту заподіяння шкоди, її розміру, протиправності поведінки відповідача, причинного зв`язку між діями відповідача та заподіяною шкодою, матеріалів службового розслідування, а також правових підстав покладення відповідальності; докази направлення позову з додатками відповідачу.

До суду 18.12.2025 надійшли докази направлення позову відповідачу; 22.12.2025 надійшла платіжна інструкція про сплату судового збору.

Окрім того, до суду 18.12.2025 надійшла заява представника позивача про поновлення строку звернення до суду, у якій викладено низку міркувань, з яких, на думку владного суб`єкта, беззаперечно вбачається, що пропуск строку звернення до адміністративного суду зумовлений поважними та об`єктивними причинами, оскільки військова частина НОМЕР_1 з моменту запровадження воєнного стану безперервно залучена до виконання бойових завдань у районах активних бойових дій, перебуває в умовах постійного переміщення, втрат засобів зв`язку, доступу до мережі Інтернет, майна та службової документації, що унеможливлювало своєчасну реалізацію процесуальних прав. При цьому сам воєнний стан у сукупності з конкретними обставинами діяльності військової частини перебуває у прямому причинному зв`язку з пропуском строку, що відповідає вимогам статті 121 КАС України, усталеній практиці Верховного Суду та рекомендаціям Ради суддів України щодо виваженого підходу до процесуальних строків в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання поважності причин несвоєчасного подання позову, суд виходить із таких підстав та мотивів.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

У постанові від 22.01.2020 по справі №813/1045/18 Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу за позовом військової частини до військовослужбовця про стягнення з останнього матеріальної шкоди, завданої ним державі через особисту неправомірну бездіяльність під час проходження військової служби, дійшла висновку, що спір у справі щодо відшкодування державі в особі військової частини шкоди, завданої військовослужбовцем шляхом втрати майна під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

У цій же справі Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Отже, за висновком Великої Палати Верховного Суду зазначений спір саме пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, оскільки у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи під час перебування її на публічній службі.

У контексті спірного питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, варто зазначити, що до спірних правовідносин належить застосовувати тримісячний строк звернення до суду з позовом, передбачений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у цьому спорі з позовом до суду звернувся саме суб`єкт владних повноважень.

До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд в постанові від 24.06.2021 по справі №420/4099/20.

За результатами службового розслідування наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 02.08.2024р. №6682 відповідача притягнуто до матеріальної відповідальності.

Відтак, суб"єкт владних повноважень набув достеменної обізнаності з наявністю підстав для звернення до суду не пізніше - 02.08.2024р.

Даний спір виник з відносин проходження публічної служби, а тому строк звернення до суду згідно з ч.5 ст.122 КАС України може становити один місяць.

Водночас із цим, навіть у разі віддання переваги у застосуванні положенням абз.2 ч.2 ст.122 КАС України над приписами ч.5 ст.122 КАС України слід ураховувати, що даний позов було подано суб"єктом владних повноважень - 14.12.2025р., тобто із суттєвим пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Згідно з п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України учасники судового процесу зобов`язані забезпечити належне та своєчасне виконання процесуальних обов`язків, у тому числі і стосовно дотримання строку звернення до суду та стосовно належності оформлення позову.

Суд зауважує, що нормами КАС України не розкрито зміст правових категорій "поважна причина пропуску процесуального строку", "дата, коли особа дізналась про порушення права", "дата, коли особа повинна була дізнатись про порушення права", але відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при застосуванні норми права суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду.

Висновки Верховного суду з приводу застосування ст.ст.118, 121-123 КАС України викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023р. по справі №990/154/22, у постанові Верховного Суду від 12.09.2019р. по справі №826/3318/17, у постанові Верховного Суду від 28.03.2023р. по справі №826/3318/17, постанові Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19, постанови Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21, постанові Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020, постанові Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, постанові Верховного Суду від 10.01.2023р. у справі №640/3489/21.

Так, за правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023р. у справі №990/154/22: 1) порівняльний аналіз словоформ дізналася та повинна була дізнатися дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду; 2) Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

До кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та обєктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і дії з подання позову (постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19, постанова Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21).

Докази існування цих обставин відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.79, ч.1 ст.123, ч.2 ст.123, ч.4 ст.161, ч.6 ст.161 КАС України повинні бути подані до суду разом із позовом, бо на етапі відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020 та постанови Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, де указано, зокрема, що суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою.

Отже, на стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду суд досліджує та оцінює саме надані позивачем докази виключно у контексті подання позову із дотриманням вимог ч.2 ст.122, ч.1 ст.123, ч.6 ст.161, ч.1 ст.169, ч.2 ст.171 КАС України.

Відтак, позивач під час звернення до суду у тексті відповідного процесуального документа повинен зазначити дату обізнаності з порушенням права та подати на підтвердження доводу з даного приводу належні, допустимі, достатні та достовірні докази, а суд повинен перевірити юридичну спроможність та фактичну доказанність задекларованого позивачем твердження, але не має обов`язку у разі невиконання позивачем вимог процесуального закону у цій частині за власною ініціативою пересвідчуватись у справжньому існуванні будь-яких інших причин пропуску строку звернення до суду, окрім тих, які були зазначені власне позивачем.

У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» суд звернув увагу на те, що "держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу".

У справі "Рисовський проти України" Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що "…у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб…".

Тобто, виходячи з принципу "належного урядування", державні органи загалом зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді відкриття провадження у справах, строк звернення до суду в яких не дотримано.

Стосовно усіх обставини дії правового режиму воєнного стану суд зазначає, що у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12.10.2022р. №7-р(ІІ)/2022 та у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022р. №1-р(ІІ)/2022 констатовано початок агресії Російської Федерації проти України - 20.02.2014р. та набуття цією агресією повномасштабного характеру - 24.02.2022р.

При цьому, у нормах Закону України від 15.03.2022р. №2123-ІХ факт такої агресії було використано законодавцем у якості причини для зменшення тривалості строку звернення до суду (а не у якості фактору збільшення тривалості строку звернення до суду), позаяк у період дії правового режиму воєнного стану публічні інтереси суспільства у відносинах, де учасником є Держава Україна набувають пріоритету над власними інтересами приватних осіб.

Постанова Верховного Суду від 10.01.2023р. у справі №640/3489/21 містить правові висновки про те, що: 1) введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.; 2) при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.

До того ж у постанові Верховного Суду від 29.09.2022р. по справі №500/1912/22 сформульована правова позиція, за якою сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обгрунтування неможливості звернення до суду саме позивача у встановлені строки, у звязку із запровадженням такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Проте суд зазначає, що ані у позовній заяві, ані у поданому заявником процесуальному документі на усунення недоліків позову не наведено юридично спроможних доводів та не подано належних і допустимих доказів існування об`єктивних перепон чи перешкод, які б унеможливлювали або істотно ускладнювали вчинення процесуальної дії з подання позовної заяви у межах строку, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.

ПРИЄДНАНІ ДО СПРАВИ ДОКАЗИ НЕ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ ОБСТАВИН ОСОБИСТОЇ ТА БЕЗПОСРЕДНЬОЇ УЧАСТІ УСЬОГО ОСОБВООГО СКЛАДУ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ У ВЕДЕННІ БОЙОВИХ ДІЙ У МЕЖАХ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН, А ОБСТАВИНИ ФІЗИЧНОГО ПРОВЕДЕННЯ СЛУЖБОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ ЯВНО ТА БЕЗЗАПЕРЕЧНО ВИКЛЮЧАЮТЬ ІСНУВАННЯ ЗГАДАНОГО ВИЩЕ ФАКТОРУ.

Посилання заявника на загальні обставини запровадження воєнного стану та виконання військовою частиною завдань оборонного характеру носять узагальнений і знеособлений характер та не конкретизують, яким саме чином ці обставини перебували у прямому причинному зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Так, суд повторно наголошує, що заявником не надано доказів того, що весь особовий склад військової частини, у тому числі посадові особи, відповідальні за організацію претензійно-позовної роботи та підготовку процесуальних документів, був безперервно та одночасно залучений до виконання бойових завдань, а також не доведено втрату або відсутність доступу до матеріалів, необхідних для підготовки та подання позову, упродовж усього строку звернення до суду.

За таких обставин наведені заявником доводи не свідчать про наявність стану фактичної неможливості звернення до суду, а відтак не можуть бути визнані поважними причинами пропуску процесуального строку у розумінні статті 121 КАС України.

При цьому суд зважає, що за правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного суду від 14.09.2023р. у справі №520/12477/22: 1) поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.; 2) Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 3) Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.; 4) Суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 29.09.2022р. по справі №500/1912/22 при застосуванні процесуальних норм судам слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог закону.

Відсутність поданих заявником на вимогу суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду згідно з ч.2 ст.123, ч.6 ст.161, п.1 ч.4 ст.169 КАС України зумовлюють прийняття процесуального рішення про повернення позову.

Окремо суд зважає, що заявником на виконання ухвали суду від 16.12.2025р. не надано доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема доказів факту заподіяння шкоди, її розміру, протиправності поведінки відповідача, причинного зв`язку між діями відповідача та заподіяною шкодою, матеріалів службового розслідування, а також правових підстав покладення відповідальності, що є окремою підставою для повернення позову відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України.

Тож, позов підлягає поверненню з двох окремих підстав, кожна з яких є достатнім приводом для прийняття саме такого процесуального рішення та виключає можливість прийняття іншого.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 118-123, 160, 161, 169, 241-243, 248, 256, 295 КАС України, суд

ухвалив:

1.Викладені в заяві від 17.12.2025р. доводи визнати недостатніми підставами для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду. Заяву про поновлення строку звернення до суду від 17.12.2025р. - залишити без задоволення.

Вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025р. у справі №520/32552/25- визнати невиконаними.

2.Позов - повернути.

3.Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

4.Копію ухвали надіслати заявникові.

5.Роз`яснити, що судове рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя А.В. Сліденко