Справа № 400/4602/24
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2026-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 січня 2026 року

м. Київ

справа № 400/4602/24

адміністративне провадження № К/990/53359/25

Суддя Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В.Е.,

перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора

на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року

та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року

у справі № 400/4602/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Миколаївської обласної прокуратури, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Миколаївської обласної прокуратури щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення від 03.06.2020р. у справі №814/197/15 про поновлення на посаді прокурора Снігурівського району Миколаївської області;

- стягнути з Миколаївської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення від 03.06.2020р. у справі №814/197/15 про поновлення на посаді за період з 03.06.2020р. до 22.10.2021р. в розмірі 2181124,80 грн. без утримання податків та обов`язкових зборів;

- покласти обов`язок сплати відповідних податків та зборів на відповідача;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 04.06.2020 до 22.10.2021 в сумі 175 165,60 грн (сто сімдесят п`ять тисяч сто шістдесят п`ять гривень шістдесят копійок). З даної суми належить утримати відповідні податки та обов`язкові збори.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року - змінено, виклавши його мотивувальну частини у редакції цієї постанови, а абзац 2 резолютивної частини рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 року викласти у такій редакції:

«Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у справі №814/197/15 про поновлення на роботі у розмірі - 150329,44 грн. (сто п`ятдесят тисяч триста двадцять дев`ять гривень 44 копійки), із відрахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів.»

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року - залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу до Верховного Суду.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

З матеріалів касаційної скарги встановлено, що вони оформлені без дотримання вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України в касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Перевіривши касаційну скаргу відповідача, Судом встановлено, що її зміст не відповідає вимогам пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, оскільки ним не обґрунтовано підстави, на якій подана касаційна скарга, що перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.

Так перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги установлено, що скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

В обґрунтування скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 04.02.2021 у справі № 808/8770/14 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21 щодо застосування ч. 8 ст. 235, ст. 236 КЗпП України у поєднанні з положеннями ст. ст. 7, 89 Закону України «Про прокуратуру», пп. 7 п. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України, підпункту 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

Проте, Верховний Суд відхиляє зазначене посилання скаржника. Так у справі № 260/8573/23 у постанові від 19 грудня 2025 року Верховний Суд, зокрема, вирішував питання щодо належного відповідача у аналогічному спорі.

У своїх висновках Суд зазначив наступне.

Судова палата зазначає, що, вирішуючи питання щодо застосування статті 236 КЗпП України, в частині визначення належного відповідача, дійшла такого висновку:

Оскільки стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме особи, яка зобов`язана судовим рішенням та/або в силу закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, то належним відповідачем, який, відповідно до статті 236 КЗпП України, має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді, є уповноважений орган (його посадова особа), до повноважень якого, в силу відповідного закону, належить вирішення питання про поновлення працівника на посаді.

Зважаючи на наведене, Судова палата вважала за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у справі №280/2481/21 та від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21, у яких Верховний Суд розглядав питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі [прокурорів на адміністративних посадах] та зобов`язав обласні прокуратури здійснити відповідні виплати.

Відступаючи у цій справі від висновків Верховного Суду, які викладено в указаних постановах, Судова палата зазначила, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають ураховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, Верховний Суд, відступаючи від правової позиції, викладеної у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, може не вказувати на усі такі рішення, оскільки Суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень.

Повертаючись до обставин цієї справи, ураховуючи наведений висновок, Судова палата констатувала, що суди попередніх інстанцій, повно установивши обставини справи, дійшли правильного висновку про те, що належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, є Офіс Генерального прокурора.

Водночас, скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України та зазначає, що суди не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20 щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України стосовно обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так суд апеляційної інстанцій, щодо посилання скаржника на зазначене, резюмував, що питання дотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом вже було предметом апеляційного перегляду у справі, а тому доводи Офісу Генерального прокурора колегія суддів відхилила як такі, що зумовлюють утворення перешкоди позивачу у доступі до правосуддя та не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Так у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року судова колегія наголосила, що у період затримки виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.06.2020р. у справі №814/197/15, тобто з 03.06.2020р. по 22.10.2021р., норма ч.2 ст.233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Відповідний правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду 27.04.2023р. у справі №420/14777/22, від 19.01.2023р. у справі №460/17052/21, а також від 30.05.2024р. у справі №280/6009/23, який, у відповідності до ч.5 ст.242 КАС України, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З огляду на наведене, посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду щодо частини п`ятої статті 122 КАС України є безпідставне.

Також скаржник посилається на пункт 2 частини 4 статті 328 КАС України та зазначає, що є необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі № 821/1678/16, від 31.07.2019 у справі № 813/593/17, від 25.09.2019 у справі № 813/4668/16 від 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, від 20.07.2021 у справі № 826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 щодо застосування ч. 8 ст. 235, ст. 236 КЗпП України у взаємозв`язку із ст. ст. 21, 24 КЗпП України, а також ст. ст. 19, 43 Конституції України.

З цього приводу слід також зазначити, що відступ - це інший підхід до застосування тієї ж норми права у подібних правовідносинах, щодо якої такий висновок сформовано.

Необхідність відступу від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду має виникати з певних визначених об`єктивних причин і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані скаржником при посиланні на пункт 2 частини 4 статті 328 КАС України.

Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.

Також причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, помилковість тощо).

Проте, заявником не наведено належних обґрунтувань можливості відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у зазначених ним постановах Верховного Суду. Відповідач фактично не погоджується з застосованими висновками Верховного Суду, що не може вважатися належним обґрунтуванням п. 2 ч. 4 ст. 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у справі № 400/4602/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. Е. Мацедонська