Справа № 826/10791/16
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2026-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року

м. Київ

справа № 826/10791/16

адміністративне провадження № К/9901/50047/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів -Юрченко В.П., Хохуляка В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея»

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.11.2017 (судді: Григорович П.О., Мазур А.С., Федорчук А.Б.)

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2018 (судді: Твердохліб В.А., Бужак Н.П., Костюк Л.О.)

у справі № 826/10791/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея»

до Державної фіскальної служби України,

Головного управління ДФС у м. Києві,

Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікея» (далі - позивач, ТОВ «Нікея») звернулося до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач 1, ДФС),, Головного управління ДФС у м. Києві, (далі - відповідач 2, ГУ ДФС у м. Києві), Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач 3, ДПІ у Солом`янському районі), в якому просило суд:

1) визнати незаконним та скасувати рішення (лист) Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 20.10.2015 вих. № 27002/10/26-58-11-02-18;

2) визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 03.02.2016 вих. № 2124/10/26-15-08-02-14 про результати розгляду первинної скарги;

3) визнати незаконним та скасувати рішення Державної фіскальної служби України від 10.05.2016 № 10270/6/99-99-08-02-01-15 про результати розгляду скарги;

4) зобов`язати Державну податкову інспекцію у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві включити відомості з поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Нікея» () податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць вересень 2015 року, доповнення та додатка 5 до цієї декларації до облікових даних щодо цього товариства в інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що подав до ДПІ у Солом`янському районі податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2015 року у паперовій формі, однак, податковий орган неправомірно відмовив йому у прийнятті податкової звітності.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.11.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2018, у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що в даному випадку позивачем порушено порядок подання податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2015 року, оскільки декларацію подано у паперовому вигляді, тоді як таку декларацію необхідно було подати в електронній формі, у зв`язку з чим позовні вимоги, звернуті до ДПІ у Солом`янському районі не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень ГУ ДФС та ДФС, то суди зазначили, що такі рішення прийняті за результатом оскарження в адміністративному порядку рішення ДПІ у Солом`янському районі, у зв`язку з чим самі по собі такі рішення не є юридично значеним для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на його права та обов`язки, а відтак позовні вимоги щодо оскарження рішень за результатами розгляду скарг також не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В доводах касаційної скарги скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права та порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зауважує, що судами попередніх інстанцій не надано оцінку кожному окремому доводу позивача щодо незаконності оскаржуваних рішень, викладених у позові. Справу розглянуто неповноважним складом як суду першої, так і суду апеляційної інстанції, оскільки такі судді були призначені постановою Верховної Ради України, а не призначені Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя,

Більш того, скаржник звертає увагу, що рішення ДПІ, ГУ ДФС та ДФС України є протиправними, оскільки у жовтні 2015 року - травні 2016 року такі органи не були контролюючими органами у розумінні п. 41.1 ст. 41 Податкового кодексу України, з огляду на що ці рішення є прийнятими неуповноваженими особами.

Заперечення або відзиви на касаційну скаргу від відповідачів до Суду не надходили, що не є перешкодою для розгляду касаційної скарги по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07.10.2015 позивач здав на пошту адресований ДПІ цінний лист Ц498 з описом вкладення, у який вкладено податкову декларацію з податку на додану вартість за податковий період - календарний місяць вересень 2015 року з викладенням у її тексті доповнення та додатком 5, лист від 07.10.2015 вих.№ 44/10 та флеш носії з копіями записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронній формі.

У цій податковій декларації, додатках та доповненні позивачем задекларовано (самостійно визначено) 348,00 грн позитивного значення сум ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету.

Також, позивачем надіслано копію податкової декларації з ПДВ за податковий період календарний місяць вересень 2015 року та копію додатку 5 до цієї податкової декларації на електронну поштову скриньку податкового органу засобами телекомунікаційного зв`язку.

25.11.2015 позивачем одержано рекомендований лист від ДПІ у Солом`янському районі з рішенням від 20.10.2015 вих. №27002/10/26-58-11-02-18 «Про відмову у прийнятті податкової звітності», яке вмотивовано тим, що податкова декларація з ПДВ за звітний (податковий) період вересень 2015 подана всупереч п. 49.4 Податкового кодексу України, а саме: не передбачено подання податкової декларації з ПДВ у паперовому вигляді.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження вказаного рішення про відмову у прийнятті податкової звітності, подав відповідні скарги до ГУ ДФС у м. Києві та ДФС України.

За результатами розгляду вказаних скарг прийняті рішення Головним управління ДФС у м. Києві від 03.02.2016 вих. № 2124/10/26-15-08-02-14 та ДФС України від 10.05.2016 № 10270/6/99-99-08-02-01-15, якими рішення (лист) ДПІ у Солом`янському районі від 20.10.2015 вих.№ 27002/10/26-58-11-02-18 залишено без змін, а скарги ТОВ «Нікея» без задоволення.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Пунктом 46.1 статті 46 ПК України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) визначені як документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Згідно з пунктом 48.1 статті 48 ПК України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Відповідно до пункту 49.1 статті 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Пунктом 49.2 статті 49 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

Згідно з пунктом 49.3 статті 49 ПК України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

З 01.01.2015 набув чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», згідно з яким запроваджено систему електронного адміністрування податку на додану вартість та передбачено подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі та яким пункт 49.4 Податкового кодексу України доповнено абзацом другим такого змісту:

«Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством».

Відтак, наведений імперативний припис передбачає обов`язок платника податку на додану вартість подавати звітність з цього податку лише в електронній формі.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, у постанові Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 810/2278/16, у постанові від 16.06.2020 у справі № 810/1652/16, у постанові від 23.10.2020 у справі № 810/5264/15 та у постанові від 18.12.2024 у справі № 810/107/16.

При цьому, статтею 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

В силу положень пункту 49.4-1 статті 49 ПК України акредитований центр сертифікації ключів центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, безоплатно надає особам, які мають намір подавати податкову декларацію в електронній формі, послуги у сфері електронного цифрового підпису.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документообіг (обіг електронних документів) - сукупність процесів створення, оброблення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, використання та знищення електронних документів, які виконуються із застосуванням перевірки цілісності та у разі необхідності з підтвердженням факту одержання таких документів.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» відправлення та передавання електронних документів здійснюються автором або посередником в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем або шляхом відправлення електронних носіїв, на яких записано цей документ.

Загальні принципи організації інформаційного обміну під час подання платниками податків податкової звітності до органів державної податкової служби України в електронній формі із використанням електронного цифрового підпису визначаються Інструкцією з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв`язку, затвердженою наказом Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 № 233, зареєстрованим Міністерстві юстиції України 16.04.2008 за № 320/15011 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 2, 3 розділу ІІ вказаної Інструкції, для подання податкових документів до органів ДПС в електронному вигляді платник податків повинен мати: спеціалізоване програмне забезпечення для формування податкових документів в електронному вигляді у затвердженому форматі (стандарті); доступ до мережі Інтернет та можливість відправлення/приймання електронних повідомлень по електронній пошті; засіб КЗІ (сумісний за форматами даних із засобами КЗІ, що використовуються в органах ДПС); чинні посилені сертифікати відкритих ключів, сформованих акредитованим центром сертифікації ключів для платника податків та уповноважених посадових осіб платника податків, підписи яких є обов`язковими для податкової звітності у паперовій формі.

Формат (стандарт) податкового документа в електронному вигляді на основі специфікації eXtensible Markup Language (XML), електронні форми податкових документів та інша інформація про порядок подання податкових документів в електронному вигляді оприлюднюються на WEB-сайті ДПА.

Пунктом 7 розділу ІІ Інструкції визначено, що підставою для прийняття податкового документа в електронному вигляді є: його відповідність затвердженому формату (стандарту); підтвердження ЕЦП платника податків та його посадових осіб, підписи яких є обов`язковими для звітів в паперовій формі за умов, встановлених в статтею 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис»; чинність відповідного посиленого сертифіката ключа під час накладання ЕЦП (підтверджується за допомогою позначки часу, отриманої від акредитованого центру сертифікації ключів, або якщо до моменту одержання електронного документа строк дії відповідного сертифіката не був закінчений або відповідний сертифікат не був скасований/ блокований).

Згідно з пунктом 7 розділу ІІІ Інструкції, при поданні податкових документів в електронній формі телекомунікаційними каналами зв`язку платник податків та органи ДПС повинні додержуватися такого порядку:

платник податків створює податковий документ в електронному вигляді відповідно до затвердженого формату (стандарту) за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення;

після підготовки платником податків податкового документа в електронному вигляді на нього накладаються ЕЦП посадових осіб платника податків;

після накладання ЕЦП платник податків здійснює шифрування податкового документа в електронному вигляді та направляє його до органів ДПС через телекомунікаційні канали зв`язку; Другий примірник податкового документа в електронному вигляді зберігається у платника податків;

після одержання від платника податків податкового документа в електронному вигляді органи ДПС проводять його розшифрування, перевірку ЕЦП, перевірку відповідності електронного документа затвердженому формату (стандарту);

перша квитанція є підтвердженням платнику податків передачі його податкових документів в електронному вигляді до органу ДПС засобами телекомунікаційного зв`язку. Ця квитанція надсилається органами ДПС на електронну адресу платника податків, з якої було надіслано податкову звітність;

підтвердженням платнику податків прийняття його податкових документів до бази даних ДПС є друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, в якій визначаються реквізити прийнятого податкового документа в електронній формі, відповідність податкового документа в електронній формі затвердженому формату (стандарту) електронного документа, результати перевірки ЕЦП, інформація про платника податків, дата та час приймання, реєстраційний номер, податковий період, за який подається податкова звітність, та дані про відправника квитанції;

якщо надіслані податкові документи сформовано з помилкою, то платнику податків надсилається друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття податкових документів в електронному вигляді із зазначенням причин.

Положеннями пункту 49.8 статті 49 ПК України передбачено, що прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу.

В контексті наведеного суди встановили, що податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2015 року з доданими до неї додатками в електронній формі позивач до контролюючого органу не подавав.

Тоді як 12.01.2015 між ТОВ «Нікея» та ДПІ у Солом`янському районі було укладено договір про визнання електронних документів № 1 (т. 1 а.с. 79-80), який на момент подання декларації 07.10.2015 був чинним, що не заперечується позивачем та свідчить про відсутність у позивача права подачі декларації з податку на додану вартість у паперовому вигляді.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивачем порушено порядок подання податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2015 року, оскільки таку декларацію подано в паперовій формі, а не в електронній формі, як-то передбачено Податковим кодексом України, у зв`язку з чим суди правомірно відмовили у задоволені позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування рішення (листа) ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві від 20.10.2015 вих. № 27002/10/26-58-11-02-18 та зобов`язання ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві включити відомості з поданої ТОВ «Нікея» податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць вересень 2015 року, доповнення та додатка 5 до цієї декларації до облікових даних щодо цього товариства в інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України.

Щодо оскарження позивачем рішення ГУ ДФС у м. Києві від 03.02.2016 вих. № 2124/10/26-15-08-02-14 про результати розгляду первинної скарги та рішення ДФС від 10.05.2016 № 10270/6/99-99-08-02-01-15 про результати розгляду скарги, то Суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 2 КАС України (у редакції до 15.12.2017) визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим, процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору, що свідчить про те, що оскаржувані рішення про результати розгляду скарг прийняті за наслідками вирішення податкового спору в досудовому порядку, не є актами реалізації контролюючими органами повноважень у сфері управлінської діяльності та не породжують для платника жодних правових наслідків, у зв`язку з чим правові підстави для визнання їх незаконними та скасування відсутні, які також є похідними від висновку суду щодо правомірності рішення ДПІ про відмову у прийнятті податкової звітності позивача. що також свідчить про правомірні висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволені позовних вимог в цій частині.

Відносно посилання скаржника у касаційній скарзі на неповноважений склад суду при розгляді справи як у першій інстанцій, так і у апеляційній інстанції, то Суд вважає вказані доводи безпідставними, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів незаконності рішень, якими було призначено суддів у першій та апеляційній інстанціях, які розглядали дану справу. При цьому, склад суду для розгляду даної справи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції було визначено протоками повторного автоматизованого розподілу справ між суддями (т. 2 а.с. 2, а.с. 132). Відводи суддям першої та апеляційної інстанції позивачем не заявлялись.

Щодо доводів скаржника про те, що судами попередніх інстанцій не надано оцінки всім аргументам (доводам) позивача є недоречними, оскільки для надання оцінки аргументам (доводам) необхідно щоб такі доводи безпосередньо стосувались обставин справи, були доречними та важливими, тобто такими, які мають значення для вирішення справи по суті, а не будь - які, а як вбачається з судових рішень попередніх інстанцій всі доводи позивача, які безпосередньо стосувались оскаржуваного рішення контролюючого органу, судами взято до уваги, надано їм оцінку та враховано при прийнятті судових рішень.

Щодо посилань позивача на те, що рішення ДПІ, ГУ ДФС та ДФС України є протиправними, оскільки у жовтні 2015 року - травні 2016 року такі органи не були контролюючими органами у розумінні п. 41.1 ст. 41 Податкового кодексу України, з огляду на що ці рішення є прийнятими неуповноваженими особами, то Суд вважає вказані доводи необґрунтованими, з огляду на те, що у відповідності до п. 41.1 ст. 41 ПК України контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Тоді як у відповідності до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236 Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

При цьому, ДФС відповідно до покладених на неї завдань: здійснює перегляд рішень територіальних органів ДФС під час проведення процедури адміністративного оскарження (п/п. 92-2 п. 4 Положення), а також координує та контролює діяльність своїх територіальних органів та організовує їх взаємодію з державними органами та органами місцевого самоврядування (п/п.8 п. 5 Положення).

Отже, доводи касаційної скарги, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень суди допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 № 460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея» залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.11.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2018 у справі № 826/10791/16, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.А. Васильєва

Cудді В.П. Юрченко

В.В. Хохуляк