Справа № 420/33808/25
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Іванова Е.А., розглянувши в письмовому провадженні в приміщені суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загін морської охорони Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом у якому просить визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загіну Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) (далі відповідач) щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.03.2025 року по 11.09.2025 року включно;

- зобов`язати НОМЕР_1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_3 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.03.2025 року по 11.09.2025 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

В обгрунтування вказує, що виключений із списків особового складу та з військової служби 12.03.25р. та 11.09.2025 року на його картковий рахунок зараховано кошти у сумі 84071,47 грн. як грошова компенсація за неотримане речове майно.

Позивачем на адресу відповідача ініційовану заяву про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені. Листом у відповідь відповідач відмовив у здійснені виплат.

Ухвалою суду від 13.10.2025 року позов залишено без руху та позивачу наданий 10-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.

Ухвалою судді від 27.10.2025 року відкрито позовне провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) надати до Одеського окружного адміністративного суду: - довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за два місяці, що передують місяцю її звільнення згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вимоги не визнав з підстав того, що 12 березня 2025 року на підставі наказу командира НОМЕР_1 загону морської охорони № 149-ОС, ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби на підставі наказу командира НОМЕР_1 загону морської охорони від 21 лютого 2025 року №103-ОС.

На підставі пункту 4 постанови КМУ від 16 березня 2016 року № 178, яким затверджено «Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, ... грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, тощо.

Тобто позивач після видання наказу про його звільнення від 21.02.2015 на момент виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення від 12.03.2025 № 149-ОС, з рапортом в порядку п.4 постанови КМУ від 16.03.2016 № 178 про виплату компенсації за речове майно до Відповідача військової частини ( НОМЕР_1 загону морської охорони) не звертався.

08 серпня 2025 року (через майже 5 місяців після звільнення) звернувся із заявою до НОМЕР_1 загону морської охорони, яку зареєстровано 09.08.2025 № С-36 про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно (копія заяви № С-36 від 09.08.2025 додається).

21 серпня 2025 року за вихідним № 10/С-36/47 ОСОБА_3 надано відповідь, що нарахування виплати грошової компенсації за неотримане речове майно буде проведено в найкоротший термін. Виплата буде здійснена після надходження відповідного асигнування, орієнтовно до 20 вересня 2025 року.

09 вересня 2025 року, наказом НОМЕР_1 загону морської охорони № 1059-АГ, прийнято рішення здійснити нарахування грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 відповідно до розрахункової відомості для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, тощо.

Отже виплата ОСОБА_4 грошової компенсації за речове майно була здійснена протягом місячного строку після звернення позивача за даним видом компенсаційної виплати.

Оскільки термінів виплати вказаної компенсації не передбачено, то з боку відповідача відсутня бездіяльність.

Дослідивши заяви по суті справи, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив службу у ДПСУ та наказом командира НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) від 21 лютого 2025 року № ЮЗ-ОС звільнений зі служби за підпунктом «д» у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

На виконання вказаного наказу начальником 18 загону виданий наказ від 12.03.2025 року №149-ОС про виключення позивача зі списків особового складу та зняття з усіх видів забезпечення з 12.03.2025 року.

До звільнення з військової служби позивач не подавав до відповідача рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

09.08.2025 року позивач подав до відповідача заяву від 08.08.2025 року про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

Наказом начальника НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) №1059-а від 09.09.2025 року наказано здійснити нарахування грошової компенсації вартості неотриманого речового майна ОСОБА_1 відповідно до розрахункової відомості для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

11.09.2025 року грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна зараховано на картковий рахунок позивача у сумі 84071,47грн. з утриманням військового збору.

У вересні 2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідач листом вих.№10/С-40/51 від 25.09.2025 р. відмовив позивачу у виплаті середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок з посиланням на вчасну виплату компенсації без порушення терміну розрахунку.

Вважаючи, що відповідач протиправно відмовив у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

У рішенні Конституційного Суду України від 7.05.2002р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, до спірних правовідносин застосовуються положення КЗпП України.

Частина 1 ст. 47 КЗпП України, визначає, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Судом встановлено, що останнім днем служби позивача є 12.03.2025 року, а розрахунок відповідачем по рапорту позивача від 09.09.2025 року було проведено 11.09.2025 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується учасниками справи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178) дія якого розповсюджується на військовослужбовців Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони.

Пунктами 2, 3 Постанови №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця; переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Із вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 803/756/17 (адміністративне провадження № К/9901/38716/18).

Проходження військової служби врегульовано спеціальним законодавством, до якого відноситься, зокрема, Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затверджене Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі - Положення).

Відповідно до абзацу 2 пункту 292 Положення, після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання для взяття на військовий облік.

Відповідно до п. 293 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 5 статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

В той же час слід зауважити, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Аналогічні висновки були викладені в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у постанові Верховного Суду 27 січня 2021 року у справі № 340/680/20, від 29 липня 2021 року в справі № 807/761/15, від 10 жовтня 2024 року справа №420/1717/22

Як раніше зазначив суд, заява позивача щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно від 08.08.2025 надійшла до відповідача лише 09.08.2025. При цьому відповідачем було перераховано таку суму грошової компенсації за неотримане речове майно на особовий рахунок позивача 10.09.2025, тобто з урахуванням часу на роботу органу Державної казначейської служби зарахування відбулось в межах місячного строку з дня надходження заяви.

Проте, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Проте такого рапорту на день звільнення позивачем не подавалось.

Таким чином, суд погоджується з аргументом відповідача, що у зв`язку з неподанням позивачем до НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби у відповідача не виникло правових підстав для виплати такої компенсації під час звільнення позивача та відповідач протягом місяця з дня надходження рапорту перерахував позивачу суму грошової компенсації, а тому обов`язку для виплати йому середнього заробітку у відповідача не виникло, через відсутність порушеного права.

Враховуючи встановлені судом обставини суд вважає, що у задоволенні вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність НОМЕР_1 загіну морської охорони Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.03.2025 року по 11.09.2025 року включно слід відмовити.

Також не підлягають задоволенню вимоги щодо зобов`язання НОМЕР_1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_3 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.03.2025 року по 11.09.2025 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб які є похідними від вищевказаних вимог у яких суд відмовив.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд надав відповідь на всі аргументи позивача, наведені в позовній заяві, які мають значення для правильного вирішення справи.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 139 КАС України позивачеві не відшкодовуються.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загону морвської охорони Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рнокпп НОМЕР_4 .

Відповідач НОМЕР_1 загін морської охорони Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_2 ) код НОМЕР_5 .

Суддя Е.А.Іванов

.