Справа № 160/4909/25
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 січня 2026 року

м. Київ

справа № 160/4909/25

адміністративне провадження № К/990/54010/25

Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюк А.Г., перевіривши касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 160/4909/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправними дій, зобов`язання провести повний розрахунок при звільненні та здійснення виплат,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням його уточнень (зменшення), які прийняті судом, просив:

- визнати протиправними дії Запорізької обласної прокуратури щодо не проведення 29.01.2024 повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , а саме щодо невиплати останньому:

- одноразової грошової допомоги в розмірі посадового окладу прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в 2024 році, що пов`язано із переведенням ОСОБА_1 на роботу до іншого органу прокуратури в іншу місцевість (населений пункт) в червні 2024 року (з м. Дніпра до м. Запоріжжя), на підставі статті 120 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про оплату праці», із врахуванням пункту 1 постанови КМУ від 02 березня 1998 року № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість»;

- допомоги для оздоровлення за 2024 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , як прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури, на підставі статті 82 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» та статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- грошової компенсації за всі не використані ОСОБА_1 в 2024 році дні щорічної відпустки, а саме за основну відпустку (30 календарних днів) та додаткову оплачувану відпустку (15 календарних днів), згідно статті 82 Закону України «Про прокуратуру», на підставі ст. 83 Кодексу законів про працю України та статтею 24 Закону України «Про відпустки»;

- зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру провести повний розрахунок при звільненні та здійснити ОСОБА_1 наступні виплати:

- одноразову грошову допомогу в розмірі посадового окладу прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в 2024 році, що пов`язано із переведенням ОСОБА_1 на роботу до іншого органу прокуратури в іншу місцевість (населений пункт) в червні 2024 року (з м. Дніпра до м. Запоріжжя), на підставі статті 120 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про оплату праці», із врахуванням пункту 1 постанови КМУ від 02 березня 1998 року № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість»;

- допомогу для оздоровлення за 2024 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , як прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури, на підставі статті 82 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» та статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- грошову компенсацію за всі не використані ОСОБА_1 в 2024 році дні щорічної відпустки, а саме за основну відпустку (30 календарних днів) та додаткову оплачувану відпустку (15 календарних днів), згідно статті 82 Закону України «Про прокуратуру», на підставі статті 83 Кодексу законів про працю України та статті 24 Закону України «Про відпустки», із урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Запорізької обласної прокуратури у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги у зв`язку із переведенням на роботу в іншу місцевість, у відповідності до статті 120 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» від 2 березня 1998 № 255.

Зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) допомогу у зв`язку із переведенням на роботу в іншу місцевість, у відповідності до статті 120 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» від 2 березня 1998 № 255.

Визнано протиправними дії Запорізької обласної прокуратури щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати у належному розмірі грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

Зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру () здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) донарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 26763,00 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

28 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Запорізької обласної прокуратури, в якій скаржник просив скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Верховний Суд ухвалою від 16 грудня 2025 року касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 160/4909/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправними дій, зобов`язання провести повний розрахунок при звільненні та здійснення виплат, - повернув особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

22 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшла вдруге касаційна скарга Запорізької обласної прокуратури, в якій скаржник просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги й додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку, що її належить повернути скаржнику з таких підстав.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстави касаційного оскарження судового рішення скаржник зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Разом з тим, Судом установлено, що скаржник уже подавав касаційну скаргу з визначенням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, яку ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2025 року (К/990/49488/25) повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України та надано вичерпні роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Подана касаційна скарга, майже аналогічного змісту попередньо поданій касаційній скарзі (№ К/990/49488/25), щодо якої Верховний Суд постановив ухвалу від 16 грудня 2025 року про її повернення.

Як на підставу касаційного оскарження скаржник покликається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 12 Закону України «Про оплату праці», статті 120 КЗпП та постанови Кабінету Міністрів України № 255 від 02 березня 1998 року «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» при визначенні підстав для виплати одноразової допомоги у зв`язку із переведенням прокурора на роботу в іншу місцевість, коли така особа має реєстрацію у цій місцевості. Також, відсутній правовий висновок Верховного Суду з приводу застосування норм матеріального права щодо правильності розрахунку середньоденного заробітку для виплати компенсації за невикористані відпустки відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Суд звертає увагу скаржника, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України (якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Верховний Суд наголошує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України треба зазначати, щодо яких саме правовідносин Верховний Суд ще не сформував правового висновку, а не абстрактно на це посилатися.

Також посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржником не зазначено: 1) за результатами розгляду касаційної скарги, який саме висновок має бути сформований Верховним Судом з урахуванням зазначених нею норм матеріального та / або процесуального права; 2) необхідності висновку Верховного Суду щодо цієї норми, за обставин, установлених судами саме у цій справі.

Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, тобто - до їх переоцінки, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень (пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України) та виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що доводи заявника щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування зазначених норм та відповідно потреби у такому висновку не пов`язані з наявністю колізій, можливістю неоднозначного тлумачення їх різним застосування судами, а зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи.

Проте, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може забезпечувати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Разом з цим, Суд звертає увагу заявника, що предметом спору у цій справі є стягнення на користь позивача допомоги у зв`язку із переведенням на роботу в іншу місцевість, у відповідності до статті 120 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» від 2 березня 1998 № 255, а також грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

Приймаючи оскаржувані судові рішення у цій справі, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що згідно подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 04 червня 2024 року № 07/3/3-1909вих24 про призначення ОСОБА_1 на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури, кандидатуру позивача внесено на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури, як такого, що є переможцем конкурсу на зайняття вакантних посади та тимчасово вакантних посад прокурорів в обласних, спеціалізованих на правах обласних прокуратурах в порядку переведення до органу прокуратури вищого рівня, оголошеного рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 24 січня 2024 року №1пп-24. Тож, судами попередніх інстанцій установлено, що позивача переведено до Запорізької обласної прокуратури на посаду прокурора відділу, а відтак відповідач, як установа, до якої переведено позивача, мала виплатити позивачу допомогу у зв`язку із переведенням на роботу в іншу місцевість у розмірі 1 посадового окладу.

Водночас, Верховний Суд у справі № 816/1188/16 зазначив, що відповідно до частин першої та другої статті 120 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість. Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв`язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім`ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім`ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

Зміст вказаної норми права кореспондується із частиною першою статті 12 Закону України "Про оплату праці" та пунктом 1 Постанови №255, які гарантують позивачу компенсацію одноразової допомоги, у зв`язку з переведенням його роботу в іншу місцевість. Будь-які застереження чи обмеження у наведених нормах права, зокрема, умова про реорганізацію, ліквідацію або припинення підприємства, установи, організації для виплати одноразової допомоги у зв`язку з переведенням, прийняттям або направленням працівника на роботу в іншу місцевість, відсутні.

Вказане спростовує доводи скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та наявність підстав для відкриття касаційного провадження, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

З огляду на викладене Суд уважає невмотивованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Зазначене свідчить, що скаржник вдруге формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, у частині зазначення підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 160/4909/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправними дій, зобов`язання провести повний розрахунок при звільненні та здійснення виплат, - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя А.Г. Загороднюк