Справа № 300/8235/25
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2026-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

"07" січня 2026 р. справа №300/8235/25

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Панікара І.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Денега Давид Михайлович, діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , за змістом якого просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення, за отримане поранення та перебування на лікуванні в загальному розмірі 300 000 грн. в період з 12.03.2023 по 20.06.2023;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення за отримане поранення в загальному розмірі 300 000 грн., за період з 12.03.2023 по 20.06.2023.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 відкрито провадження у адміністративній справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Після відкриття провадження в адміністративній справі, в ході судового розгляду, судом виявлено факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій - залишити без руху та надано позивачу п`ятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для усунення вказаних недоліків шляхом подання до Івано-Франківського окружного адміністративного суду:

- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску.

18.12.2025, на виконання вимог ухвали суду від 16.12.2025, представник позивача подала заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Вказана заява вмотивована тим, що 11 грудня 2025 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення №1-р/2025, яким визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-IX. Конституційний Суд України дійшов висновку, що встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (грошового забезпечення) обмежує право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, та нівелює сутність права на своєчасне одержання винагороди за працю. Відповідно до статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, на момент вирішення питання про відкриття провадження у цій справі (станом на дату подання цієї заяви та ухвалення рішення суду), норма, яка обмежувала позивача строком звернення до суду, визнана неконституційною та втратила чинність. Це означає, що до спірних правовідносин застосовується загальний принцип, який діяв раніше: звернення до суду з позовом про стягнення належної працівнику заробітної плати (грошового забезпечення) не обмежене будь-яким строком.

Головуючий по справі суддя Панікар І.В. в період з 25.12.2025 по 02.01.2026 перебував у відпустці, у зв`язку з чим, строк розгляду зазначеного вище клопотання продовжено.

Дослідивши подану заяву та матеріали адміністративної справи, вирішуючи питання дотримання строків звернення із адміністративним позовом, суд виходить із наступних підстав та мотивів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до позиції Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, викладеної у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти росії).

Суд звертає увагу на те, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Крім цього, при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).

Частиною третьою статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З 19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень.

Частини перша та друга статті 233 Кодексу законів про працю України викладені у такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина 1). Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивач оскаржує бездіяльність відповідача, яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті грошового забезпечення за отримане поранення в загальному розмірі 300 000 грн., за період з 12.03.2023 по 20.06.2023.

Отже, спірні правовідносини, з приводу яких позивач звернувся до суду із цим позовом, виникли з моменту звільнення.

Разом із тим, позивач мотивуючи пропуск строку звернення до суду тим, що Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024(337/24) за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Отже з 11 грудня 2025 року набуттям чинності вказаним рішенням Конституційного Суду України, право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати не обмежується будь-яким строком.

Надаючи оцінку цьому аргументу суд зазначає, що відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до пункту другого резолютивної частини Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024(337/24) частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до обставин справи, позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права з моменту ознайомлення його з наказом про звільнення або щонайпізніше з дня отримання листа відповідача, яким фактично було відмовлено у нарахуванні та виплаті спірного грошового забезпечення при звільненні.

Правові наслідки Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024(337/24) поширюються на правовідносини, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 11.12.2025, та не змінюють правового режиму регулювання тих правовідносин, які виникли до цієї дати.

Спірні ж правовідносини виникли за період з 12.03.2023 по 20.06.2023, тобто задовго до ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025, відтак, на момент виникнення спірних правовідносин частина перша статті 233 КЗпП України у редакції із встановленим тримісячним строком звернення до суду була чинною та підлягала застосуванню.

Тлумачення позивачем Рішення Конституційного Суду України як такого, що нібито поширює свою дію на всі правовідносини, які виникли і до 11.12.2025, є помилковим та не грунтується на положеннях статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» і правовій природі актів конституційної юрисдикції. Визнання норми неконституційною означає втрату нею чинності на майбутнє, якщо інше прямо не визначено у рішенні Конституційного Суду України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 як на підставу для поновлення пропущеного строку звернення до суду у спірних правовідносинах є безпідставними та не можуть бути враховані судом при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що у випадку звернення із вказаним позовом після 11.12.2025, позиція сторони щодо відсутності передумов для визнання процеуальних строків на звернення до суду порушеними, була б визнана судом обґрунтованою.

Водночас, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, суд зазначає, що початок перебігу тримісячного строку для подання позову в частині вимог за період з 19 липня 2022 року слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Таке ознайомлення відбувається шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, в якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні/виключенні зі списків особового складу частини).

Як зазначалося судом в ухвалі від 16.12.2025, що згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 52 від 04.03.2022 військовослужбовця, призваного по мобілізації на особливий період солдата ОСОБА_1 , зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та наказом № 319 від 11.11.2023 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення.

Водночас, за змістом позовної заяви сторона позивача вказує, що 21.10.2025 направила адвокатський запит на адресу військової частини НОМЕР_1 , в якому просили надати: інформацію про те, чи нараховано ОСОБА_1 грошове забезпечення за останньою займаною посадою за період лікування в лікарняних закладах та додаткову одноразову допомогу у розмірі 100 000 грн. за отримані пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини; інформацію про те, яка сума грошового забезпечення фактично виплачена ОСОБА_1 за період перебування на лікуванні. Зокрема, зазначено, що станом на дату подання позову відповіді по суті не надано, а кошти не виплачені.

Однак, ні матеріали справи, ні заява про поновлення строку звернення до суду, не містять жодних доказів того, що позивач звертався до відповідача із запитом про надання інформації щодо нарахованих і виплачених сум при звільненні, зокрема, доказів направлення та отримання відповідачем адвокатського запиту від 21.10.2025, на який посилається сторона позивача.

Окрім того, відсутні докази того, що позивач був позбавлений можливості отримати відповідні відомості раніше або що такі відомості приховувалися від нього відповідачем.

За таких обставин твердження позивача про те, що строк звернення до суду повинен обчислюватися з дати направлення адвокатського запиту є документально не підтвердженим, а наведені у заяві про поновлення строку обставини не свідчать про наявність об`єктивних, непереборних причин, які унеможливлювали своєчасне звернення до суду.

Отже, суд доходить висновку, що заява позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду не містить належного обґрунтування та не підтверджена допустимими доказами, у зв`язку з чим підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Аналіз зазначеної норми КАС України вказує на те, що необхідною умовою для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи після закінчення встановленого законом шестимісячного строку звернення до суду є долучення позивачем до позову заяви про поновлення цього строку та доказів поважності причин його пропуску.

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд безальтернативно залишає позовну заяву без розгляду. При цьому, слід врахувати, що залишення позовної заяви без розгляду є не правом, а обов`язком суду.

Одночасно необхідно прийняти до уваги те, що строк звернення до суду може бути поновлено судом за заявою особи, яка його подала, виключно за наявності поважних причин його пропуску.

Отже, наслідком пропущення процесуальних строків є залишення позовної заяви без розгляду. Виключенням з цього правила є факт визнання судом причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Як слідує з системного аналізу вищезазначених процесуальних норм, у відповідності до приписів частини 2 статті 19 Конституції України суд не вправі поновити строк звернення до суду за відсутності поважних причин пропуску такого строку.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, на переконання суду, позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Суд також роз`яснює, що відповідно до пункту 4 статті 240 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статями 240, 248, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Визнати неповажними зазначені в заяві про поновлення строків звернення до суду причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій - залишити без розгляду.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання в повному обсязі, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя /підпис/ Панікар І.В.