Справа № 520/26989/25
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2026 р. № 520/26989/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про поновлення військового звання

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд зобов`язати Міністерство оборони України поновити ОСОБА_1 у військовому званні "майор" з 06.06.2025 з дня звернення з заявою про відновлення у військовому званні.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач протиправно відмовив позивачу у поновленні у військовому званні. Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою судді від 03.11.2025 відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена відповідачу до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету ЄСІТС, позивачу - засобами поштового зв`язку та отримана 07.11.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що, з огляду на те, що станом на дату звернення позивача із заявою про відновлення у військовому званні його вік складав 62 роки (старше 60 років), то відповідно до норм Закону №2232-ХІІ та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 №1153/2008 позивач не є військовозобов`язаним і не виконує військового обов`язку в запасі, а отже, норми Закону №2232-ХІІ та Положення, якими позивач обґрунтовує свій позов, на нього не розповсюджуються. Норма абзацу другого пункту 79 Положення надає відповідній уповноваженій посадовій особі право поновлювати військовозобов`язаного в попередньому військовому званні, а не зобов`язує це робити. Втім, при всіх наявних фактичних обставинах по справі та виходячи безпосередньо з правового призначення і суб`єктного складу Закону №2232-ХІІ та Положення немає жодного, об`єктивно виправданого, з державної точки зору, сенсу у поновленні позивача у попередньому військовому званні.

Представник позивача надала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що на час виникнення спірних правовідносин на позивача розповсюджувалася дія Закону №2232 та Положення, у зв`язку з чим останній має право на захист своїх прав відповідно до норм указаних нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд установив такі обставини.

Позивача вироком Військового суду Харківського гарнізону від 22.07.1996 було засуджено по ст.ст.86-1,172 КК України та призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі у виправно - трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією майна, позбавленням військового звання «майор» та позбавленням права на п`ять років займати посади, пов`язані з розпорядженням матеріальними коштами (а.с.3-7).

На підставі вказаного вироку суду наказом №019 від 12.03.1997 заступника міністра оборони України по тилу - начальника тилу Збройних Сил України по особовому складу майора ОСОБА_1 , начальника речової служби Харківського вищого танкового командного училища, позбавлено військового звання, виключено зі списків офіцерського складу ЗСУ (а.с.8).

Позивач був звільнений від відбування покарання на підставі постанови Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.09.1998 на підставі ст.4 Закону України «Про амністію» від 24.07.1998, що підтверджується довідкою серії БИ №000387 від 12.09.1998 (а.с.9).

Постановою Міського суду Харківського району Харківської області від 21.09.2001 за клопотанням відділу виконання покарання позивачу був скорочений строк покарання в частині додаткової міри покарання - позбавлення права займати посади, пов`язані з розпорядженням матеріальними коштами та звільнити від подальшого відбування покарання в зв`язку зі спливом строку, за відбуттям (а.с.10).

Відповідно до довідки від 30.11.2001 №1473, виданою Харківським інститутом танкових військ установлено, що станом на 01.11.2001 заборгованості у сумі 12300,00 грн. відповідно до виконавчого листа №35 від 22.07.1996 Військового суду Харківського гарнізону та Постанови ВДВС Ленінського РУЮ м. Харкова перед Харківським інститутом танкових військ немає (а.с.12).

Позивач 06.06.2025 звернувся до Міністерства оборони України із заявою про відновлення у військовому званні «майор».

Відповідач листом від 18.07.2025 №388/1589 відмовив у задоволенні заяви позивача, мотивуючи тим, що відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» позбавлення військового звання та поновлення у військовому званні здійснюється за рішенням суду (а.с.17).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, що полягають у відмові поновити у військовому званні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції від 21.05.1993) військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років, крім випадків, коли їх служба припиняється за власним бажанням, у зв`язку із станом здоров`я, закінченням строку або невиконанням умов контракту, систематичним невиконанням вимог військових статутів, скороченням чисельності або штату військовослужбовців, а також у разі позбавлення волі за вироком суду.

Згідно з п. «ж» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у редакції від 07.05.1996) військовослужбовці, які проходять службу за контрактом на посадах рядового, сержантського і старшинського складу, прапорщики і мічмани та офіцери можуть бути звільнені з військової служби: у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Статтею 4 ЗУ «Про амністію» (у редакції від 24.07.1998) передбачено звільнити від покарання осіб, крім перелічених у статті 1 цього Закону, засуджених вперше за тяжкі злочини до позбавлення волі на строк до шести років включно та інших мір покарання, якщо вони на день набрання цим Законом чинності відбули не менше половини призначеного строку покарання.

Відповідно частини першої статті 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» (у редакції від 19.12.1996) амністія є повне або часткове звільнення від кримінальної відповідальності і покарання певної категорії осіб, винних у вчиненні злочинів. Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону.

Відповідно до п. 79 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (у редакції від 01.01.2025 (чинна на момент звернення із заявою від 06.06.2025)) передбачено, що особи, позбавлені військового звання за вироком суду, поновлюються в попередньому військовому званні в разі скасування чи зміни вироку суду (у частині позбавлення військового звання) з дня позбавлення їх військового звання.

Особи, позбавлені військового звання, можуть бути поновлені в попередньому військовому званні в разі звільнення від покарання на підставі закону про амністію чи акта про помилування.

У разі поновлення особи, позбавленої військового звання за вироком суду, у попередньому військовому званні видається наказ про поновлення у військовому званні посадовою особою, якій надано право присвоювати таке військове звання. У разі відсутності такої посадової особи (внаслідок розформування, ліквідації органу військового управління тощо) наказ видається вищою посадовою особою, яка має право видавати накази по особовому складу.

Особа, поновлена у військовому званні, користується правами та пільгами, встановленими законодавством, відповідно до поновленого військового звання.

Відповідно до п. 143 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які були незаконно засуджені або незаконно притягнуті до кримінальної відповідальності, в разі скасування вироку суду або винесення судом виправдувального вироку, в разі закриття кримінального провадження направляються до військових частин для дальшого проходження служби, де їх поновлюють у колишніх військових званнях (у разі їх позбавлення) і на посадах або звільняють з військової служби у запас (відставку) з поновленням у колишніх військових званнях (у разі їх позбавлення).

Згідно з п. 246 Положення № 1153/2008 особи, звільнені з військової служби у зв`язку з обвинувальним вироком суду, в разі скасування вироку суду поновлюються на військовій службі.

Водночас, механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153 визначено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженою наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170, у редакції від 25.02.2025 (чинна на момент звернення із заявою від 06.06.2025)).

Таким чином, саме вказана інструкція визначає алгоритм дії щодо реалізації вимог Положення № 1153/2008.

Так, відповідно до абз. 1 та абз. 6 п. 3.23 Інструкції № 170, на підставі закону про амністію чи акта про помилування, скасування вироку щодо покарання як незаконного та зміни виду покарання за відповідним судовим рішенням поновлення у військовому званні осіб, позбавлених військових звань за вироком суду, здійснюється посадовою особою, якій надано право присвоювати таке військове звання.

У разі скасування вироку суду і наказу про позбавлення військового звання як незаконного, особа, крім поновлення у військовому званні, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій посаді. Період вимушеного прогулу зараховується військовослужбовцю до вислуги років та до строку вислуги у військовому званні.

Як установлено судом, позивача вироком Військового суду Харківського гарнізону від 22.07.1996 було засуджено по ст.ст.86-1,172 КК України та призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі у виправно - трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією майна, позбавленням військового звання «майор» та позбавленням права на п`ять років займати посади, пов`язані з розпорядженням матеріальними коштами (а.с.3-7).

На підставі вказаного вироку суду наказом №019 від 12.03.1997 заступника міністра оборони України по тилу - начальника тилу Збройних Сил України по особовому складу майора ОСОБА_1 , начальника речової служби Харківського вищого танкового командного училища, позбавлено військового звання, виключено зі списків офіцерського складу ЗСУ (а.с.8).

Позивач був звільнений від відбування покарання на підставі постанови Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.09.1998 на підставі ст.4 Закону України «Про амністію» від 24.07.1998, що підтверджується довідкою серії БИ №000387 від 12.09.1998 (а.с.9).

Постановою Міського суду Харківського району Харківської області від 21.09.2001 за клопотанням відділу виконання покарання позивачу був скорочений строк покарання в частині додаткової міри покарання - позбавлення права займати посади, пов`язані з розпорядженням матеріальними коштами та звільнити від подальшого відбування покарання в зв`язку зі спливом строку, за відбуттям (а.с.10).

Покарання позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу призначається судом, зокрема, тому що вчинений особою тяжкий або особливо тяжкий злочин був пов`язаний саме із використанням прав та повноважень, якими володіє винний на підставі наявності відповідного військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Суд зазначає, що позбавленням військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу є додатковим покаранням, яке спрямоване не лише на здійснення морального впливу на засуджену особу, а й на позбавлення її тих переваг, які надають відповідні звання, ранг, чин, кваліфікаційний клас. Покарання у виді позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу призначається судом особам, що мають, зокрема, спеціальні звання, що присвоюються військовослужбовцям.

У свою чергу, звільнення засудженого від відбування покарання не є реабілітуючою обставиною, оскільки акт амністії не скасовує і не змінює відповідного кримінального закону, не являє собою декриміналізації і не ставить під сумнів законність і обґрунтованість постановлених обвинувальних вироків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №820/2501/15, що в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України суд ураховує при виборі і застосуванні норми права у спірних правовідносинах.

Таким чином, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для поновлення позивача у військовому званні "майор" з підстав викладених судом вище.

Суд також ураховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу в судовому рішенні, оскільки наведених вище висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Дослідивши обставини справи та подані сторонами документи, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітряних Сил, буд. 6, м. Київ, 03049, ) про поновлення військового звання залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН