Справа № 120/10234/25
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про витребування доказів

м. Вінниця

05 січня 2026 р. Справа № 120/10234/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні питання про витребування доказів у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою від 16.12.2025 р. витребувано у відповідача та зобов`язати подати суду до 22.12.2025 р. оригінал грошового атестату ОСОБА_1 та належним чином завірену копію витягу із Журналу, де міститься дата видачі грошового атестату та підпис ОСОБА_1

22.12.2025 р. надійшла заява представника відповідача, в якій просив не розглядати відзив в частині вимог про залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду посилаючись на те, що 11.12.2025 р. ВП КСУ ухвалила рішення про визнання неконституційним ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

У разі ж не задоволення заяви просив продовжити строк подання доказів на 15 днів.

Оцінюючи подану заяву, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

З огляду на вказане, право на звернення до суду із цим позовом в частині вимог щодо не нарахуванння та невиплати грошового забезпечення (основного і додаткового) в період з 25.02.2022 р. до 18.07.2022 р.), відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 18 липня 2022 року), не обмежене будь-яким строком.

При цьому, з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню строки визначені ст. 233 КЗпП України, зокрема, в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Так, дійсно рішенням ВП Конституційного суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 визнано неконстуційною частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Суд зауважує, що частина перша статті 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, була викладена наступним чином "Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.", тобто дана норма не визначала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Така норма була закріплена в частині другій статті 233 КЗпП України , яка рішенням ВП Конституційного суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 неконституційною не визнавалась, тобто є чинною.

В свою чергу, позивач звільнений із військової служби, відтак, до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме ч. 2 ст. 233 КЗпП України, яка визначає, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Окремо суд зауважує, що частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Статтею 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

ВП Конституційного Суду України в рішенні від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 вказано, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За таких обставин, Рішення ВП Конституційного Суду України в рішенні від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 не може змінювати правове регулювання правовідносин, що виникли до його прийняття. При цьому рішення КС України не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

За таких обставин, вказане рішення КС України не може бути застосоване до правовідносин з приводу перерахунку грошового забезпечення позивачеві за період до 11.12.2025 р.

Відтак, аргументи представка відповідача викладені в заяві не враховуються.

Окремо суд зауважує, що законодавець не визначив такої процесуальної дії, як " не розглядати відзив в частині залишення позову без розгляду", що є додатковою підставою для відмови в задоволенні заяви в частині не розгляду відзиву.

Також представник відповідача просить визнати поважними причини пропуску подання доказів та продовжити його, оскільки наразі відбувається перехід , в тому числі документів від військової частини НОМЕР_2 (в якій проходив військову службу позивач) до військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 121 КАС України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відтак, зважаючи на викладені аргументи представника відповідача, суд доходить висновку, що причини не подання доказів є поважними та слід продовжити строк подання відповідачем доказів, а саме, оригіналу грошового атестату ОСОБА_1 та належним чином завірену копію витягу із Журналу, де міститься дата видачі грошового атестату та підпис ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 80, 248, 256 КАС України, -

УХВАЛИВ:

заяву представника відповідача, задовольнити частково.

Продовжити строк подання доказів витребуваних ухвалою від 16.12.2025 р.

Витребувати у відповідача та зобов`язати подати суду до 16.01.2026 р. оригінал грошового атестату ОСОБА_1 та належним чином завірену копію витягу із Журналу, де міститься дата видачі грошового атестату та підпис ОСОБА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна