Справа № 500/6566/25
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2026-01-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Справа № 500/6566/25

01 січня 2026 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в письмовому провадженні клопотання про залишення позовної зави без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду через представника адвоката Єрьоміну Вікторію Анатоліївну надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 19 липня 2022 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні (вихідної допомоги), грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, премії, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік станом на 01.01.2022, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік станом на 01.01.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією суд податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації суд податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 20 травня 2023 року, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні (вихідної допомоги), грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, премії, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік станом на 01.01.2022, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік станом на 01.01.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією суд податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації суд податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.

Ухвалою суду від 21.11.2025 позовну заяву без руху залишено без руху з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду та визнання неповажними підстав, вказаних у заяві про поновлення зазначеного строку.

26.11.2025 представником позивача подано до суду заяву з зазначенням обставин, за яких позивачу стало відомо про порушення його прав.

Ухвалою суду від 01.12.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у якій встановлено строк подання відповідачу відзиву на позовну заяву. Зобов`язано відповідача надати суду разом із поданням відзиву докази, що стосуються предмету спору, у тому числі щодо дати вручення позивачу грошового атестату або іншого письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні.

22.12.2025 від Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Одночасно з відзивом представником відповідача подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. В обґрунтування вказаного клопотання представник Військової частини НОМЕР_1 зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки позовні вимоги стосуються нарахування та виплати грошового забезпечення у період проходження ним публічної служби. Оскільки такі виплати за своєю природою є регулярними і здійснюються щомісячно, тому, за позицією відповідача, позивач об`єктивно мав можливість виявити склад та розмір виплат у момент їх отримання, а також під час розрахунку при звільненні. З огляду на викладене відповідач вважає, що посилання позивача на дату отримання відповіді на адвокатський запит не може підміняти собою юридичний критерій обізнаності про порушення прав у розумінні статті 122 КАС України.

Крім того, представник відповідача вважає, що питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом вже було предметом розгляду у справі №500/5962/25, де суд ухвалою від 27.10.2025 повернув позов в частині вимог за період з 19.07.2022 по 20.05.2023 у зв`язку з визнанням неповажними причин пропуску строку звернення до суду. Відповідач вважає, що прийняття до розгляду вказаних позовних вимог, за наявності попереднього висновку суду щодо пропуску строку звернення та відсутності поважних причин для його поновлення, свідчитиме про порушення принципу правової визначеності та порушуватиме баланс між правом на доступ до суду та обов`язком дотримуватися процесуальних строків.

Суд зазначає, що розгляд даного клопотання здійснено з урахуванням строку перебування головуючої судді у відпустці, в порядку черговості у перший робочий день.

Надаючи правову оцінку вказаному клопотанню на предмет дотримання норм процесуального права, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як слідує зі змісту прохальної частини позовної заяви, позивач оскаржує дії відповідача щодо неправильного, на його думку, нарахування та виплати грошового забезпечення у період з 19.07.2022 по 20.05.2023 під час проходження ним військової служби, яка є різновидом публічної служби. Тобто, спір виник у зв`язку з нарахуванням та виплатою позивачу під час проходження ним публічної служби грошового забезпечення у неналежному розмірі.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

При цьому слід зазначити, що у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України мають перевагу у застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України, якою установлено місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та послідовною, та викладена, зокрема, у постановах від 27 грудня 2024 року у справі №420/15311/23, від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21 тощо.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Так, за правилами частин першої, другої статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин (далі - Закон № 2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення частини другої статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Закон України № 2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 233 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Верховний Суд неодноразово вже висловлював правову позицію щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України як до, так і після змін, запроваджених Законом № 2352-IX.

Так, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року по справі № 460/21394/23, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшов висновку, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин) ( пункт 65.1. Постанови).

Як встановлено судом, предметом оскарження у даній справі є незгода позивача з нарахованим йому грошовим забезпеченням за період з 19.07.2022 по 20.05.2023, тобто спірні правовідносини охоплюють період після 19 липня 2022 року, які підлягають правовому регулюванню згідно з положеннями статті 233 КЗпП України у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, згідно якої: із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду в тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Ураховуючи щомісячний характер нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, правовідносини щодо невиплати сум грошового забезпечення позивача за період з 19.07.2022 по 20.05.2023 регулюються приписами частини першої статті 233 КЗпП України (була чинна в спірний період), яка початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Зазначаючи про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом у частині вимог за період з 19.07.2022 по 20.05.2023, відповідач пов`язує початок обчислення тримісячного строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, з днем отримання щомісячного грошового забезпечення, а також з днем розрахунку при звільненні, а саме 10.01.2025.

У контексті зазначених доводів відповідача зауважує про таке.

Так, за приписами пункту 11.1 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (додаток до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 №280 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 22.04.2021 №104) грошовий атестат видається військовослужбовцю військовою частиною, в якій він перебуває на грошовому забезпеченні, зокрема, у випадку вибуття до нового місця служби (навчання) з виключенням зі списків особового складу військової частини.

Форма грошового атестата встановлена додатком 16 Правил та передбачає відображення в атестаті всіх складових грошового забезпечення військовослужбовця, які йому нараховані та виплачені у день виключення зі списків особового складу військової частини.

Отже, грошовий атестат за своєю правовою природою є документом про остаточний розрахунок військової частини з військовослужбовцем у день його виключення зі списків особового складу військової частини та підтверджує виплату належних йому складових грошового забезпечення саме на цей день, водночас грошовий атестат не містить інформацію про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення з розшифровкою за його складовими за минулі періоди служби.

Верховний Суд у постанові від 29.12.2025 у справі №580/9034/24 звертає увагу, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. Такий висновок узгоджується з висновками Судової палати у згаданій вище постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23.

Чинне законодавство не передбачає форми такого документа та способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.

Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Проаналізувавши положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» і Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, суд дійшов висновку, що спеціальне законодавство не встановлює обов`язку роботодавця інформувати військовослужбовця про суму нарахованого та виплаченого грошового забезпечення з розшифруванням за видами виплат. Саме тому, з огляду на відсутність такого регулювання у спеціальних нормах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи загального трудового законодавства, які покладають на роботодавця відповідний обов`язок.

Так, положення статті 110 КЗпП України передбачають, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Обумовлений приписами цієї статті обов`язок роботодавця забезпечує працівнику визначеність у нарахованих і виплачених сумах та, у разі виникнення спірних ситуацій, сприяє своєчасному захисту його трудових прав.

Зазначений підхід узгоджується і з міжнародними стандартами. Норми національного законодавства (стаття 110 КЗпП України) повністю відповідають положенням статті 14 Конвенції про захист заробітної плати 1949 року (№95), ратифікованої Україною 04.08.1961, яка передбачає необхідність ужиття ефективних заходів для забезпечення інформування працівників у належний і зрозумілий спосіб, зокрема, під час кожної виплати заробітної плати - про відомості щодо їхньої заробітної плати за відповідний період оплати праці, якщо такі відомості можуть змінюватися.

У розвиток положень Конвенції 95 Комітет експертів із застосування конвенцій та рекомендацій CEACR (МОП) сформував Рекомендацію щодо захисту заробітної плати 1949 року (№85), пункт 7 розділу IV якої конкретизує, що працівників слід інформувати під час кожної виплати заробітної плати про такі відомості, які стосуються відповідного періоду виплати та можуть зазнавати змін: валова сума нарахованої заробітної плати; усі відрахування, які були здійснені, із зазначенням підстав та їхнього розміру; чиста сума заробітної плати, що підлягає виплаті.

Отже, як норми національного законодавства, так і міжнародні стандарти покладають на роботодавця чіткий обов`язок забезпечити працівникові повну, своєчасну та зрозумілу інформацію про склад, розмір і підстави нарахування та виплати заробітної плати.

Як зазначалося, законодавство не встановлює форму інформування роботодавцем працівника про складові нарахованих і виплачених сум заробітної плати, а тому суд, при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду, повинен, крім іншого, з`ясовувати таку форму повідомлення, що буде відповідати дотриманню принципу офіційності в адміністративному судочинстві.

Таким чином, для встановлення дат, з якими частина перша статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 20.05.2023, суд повинен з`ясувати, чи виконав відповідач передбачений статтею 110 КЗпП України обов`язок щодо позивача (якщо так, то в якій формі), та коли позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення за кожен місяць зазначеного періоду.

На виконання зазначеного обов`язку суд ухвалою від 01.12.2025 зобов`язав відповідача надати разом із поданням відзиву на позов докази, що стосуються предмету спору, у тому числі щодо дати вручення позивачу грошового атестату або іншого письмового повідомлення про суми, нараховані при звільненні.

22.12.2025 до суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 на позовну заяву, проте витребуваних судом доказів відповідачем не надано.

Разом з тим, як слідує зі змісту заяви представника позивача, такого повідомлення позивач не отримував, про порушення своїх прав дізнався з відповіді на адвокатський запит, яку отримано 27.08.2025.

Враховуючи, що матеріали справи не містять іншої, ніж зазначеної представником позивача інформації щодо отримання ним письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні (27.08.2025), а позовна заява подана 18.11.2025, тому на момент розгляду даного клопотання відсутні підстави вважати строк звернення до суду пропущеним.

При цьому, суд з метою дотримання принципу офіційного з`ясування обставин вважає за необхідне повторно зобов`язати відповідача надати суду докази надання позивачу документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення за кожен місяць спірного періоду, а саме з 19.07.2022 по 20.05.2023.

Щодо посилання представника відповідача на те, що питання дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом вже було предметом розгляду у справі №500/5962/25, то суд зазначає наступне.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/131328091) ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 у справі №500/5962/25 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу в частині позовних вимог з 19.07.2022 по 20.05.2023 з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду та відсутністю поважних причин такого пропуску.

Суд звертає увагу, що згідно частини восьмої статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Отже, враховуючи, що судом у справі №500/5962/25 повернуто позовну заяву, і таке повернення не позбавляє позивача права на повторне звернення з тим самими позовом, тому його прийняття до розгляду та вирішення пов`язаних із цим процесуальних питань, у тому числі дотримання строків звернення до суду та їх поновлення, не свідчить про порушення принципу правової визначеності, як це помилково вважає відповідач.

Надавши правову оцінку наведеним у клопотанні представника відповідача доводам та підставам для залишення позовної заяви без розгляду, та не встановивши їх правової та фактичної обґрунтованості, суд дійшов висновку про безпідставність вказаного клопотання та, як наслідок, відсутність підстав для його задоволення.

Керуючись статтями 122, 248, 256 КАС України, статтею 233 КЗпП України суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду, - відмовити.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати суду докази надання позивачу документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення за кожен місяць спірного періоду, а саме з 19.07.2022 по 20.05.2023.

Встановити строк Військовій частині НОМЕР_1 для подання до Тернопільського окружного адміністративного суду витребуваних доказів - до 14.01.2026 включно.

Роз`яснити, що відповідно до частини сьомої статті 80 КАС України особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

У випадку неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, визначені цим Кодексом (частина восьма статті 80 КАС України).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Оскарження ухвали окремо від рішення не допускається. Заперечення на ухвалу може бути включене до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали виготовлено і підписано 01 січня 2026 року.

Головуючий суддя Мірінович У.А.