Справа № 500/3053/25
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Грицюк Р.П.

05 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 500/3053/25 пров. № А/857/36773/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року у справі № 500/3053/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

20.05.2025р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області , у якому просив суд:

-визнати протиправним та скасувати лист №363 від 19.03.2025р.

-зобов`язати внести зміни у витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень згідно рішення Лановецького районного суду від 04.10.2024р.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.08.2025р. в позові відмовлено

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.08.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Рішенням Лановецького районного суду від 04.10.2024р. встановлено факт належності ОСОБА_2 . Державного акта на право приватної власності за землю серії І-ТР №004687, виданий на ім`я ОСОБА_2

19.03.2025р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до Великогаївської сільської ради із зверненням про виконання зазначеного рішення шляхом «внесення зміни у документах витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №45253076».

19.03.2025р. листом №363 Великогаївська сільська рада надала відповідь, роз`яснивши позивачу положення Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо неможливості вчинення реєстраційних дій на підставі рішення Лановецького районного суду від 04.10.2024р.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Великогаївської сільської ради Брусь О.С. №78516530 від 22.04.2025 відмовлено у проведенні реєстраційних дій на підставі заяви позивача від 15.04.2025.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом цієї норми, фундаментальними критеріями адміністративної юрисдикції є публічно-правовий характер спору та спрямування саме на захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у публічно-правових відносинах від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Із змісту ч.1 ст.4 КАС України видно, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, за загальним правилом до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ судам слід виходити із суті права та/або інтересу, по захист якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин у сукупності.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором саме між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Велика Палата неодноразово наголошувала, що публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, тобто хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, у яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а та від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18).

Публічно-владні управлінські функції передбачають прямий безпосередній публічно-владний вплив на іншого суб`єкта цих правовідносин, який є обов`язковим для цього суб`єкта. Публічно-владний вплив також означає, що суб`єкт владних повноважень наділений законними повноваженнями вирішувати питання про права, свободи та інтереси іншого суб`єкта, який вступає з ним у правові відносини.

Тобто, для розв`язання питання про те, чи підлягає спір у цій справі розгляду судом адміністративної юрисдикції, необхідно з`ясувати, якою є суть (зміст, характер) спору та чи виник він саме між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що в даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду, фактично переслідуючи мету внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що стосуються зміни у імені належній на праві приватної власності його померлій матері земельної ділянки.

Матеріально-правовою підставою таких вимог позивач визначив норми ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а фактичною - те, що не згідний з відмовою у внесенні змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, у проведенні відповідних реєстраційних дій позивачу відмовлено рішенням державного реєстратора на нерухоме майно ОСОБА_3 №78516530 від 22.04.2025р.

Однак, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом до Великогаївської сільської ради, у якому просить визнати протиправним лист від 19.03.2025р., яким заявнику надані роз`яснення положень закону і по суті рішення щодо відмови у проведенні реєстраційних дій не приймалося. Однак, в межах заявлених позовних вимог не оскаржує рішення державного реєстратора на нерухоме майно ОСОБА_3 №78516530 від 22.04.2025р.

Виходячи з мети позову, який спрямовано на усунення перешкод у зазначенні правильних відомостей реєстраційних документів про право власності на земельну ділянку, а також наведених у позові обґрунтувань і підстав, позивач не згідний з відмовою у вчиненні реєстраційних дій. Проте, помилково вважає, що така відмова оформлена листом відповідача від 19.03.2025р., а не рішенням державного реєстратора від 22.04.2025р.

Так, відповідно до ст.2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV від 01 липня 2004 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.

Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням Закону.

ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що система органів та суб`єкти, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Статус, повноваження і компетенція державного реєстратора визначені ст.10 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому державний реєстратор представляє інтереси держави. Держава наділяє останнього певними владними повноваженнями з метою реалізації її функцій. Тобто державний реєстратор отримує частину влади для здійснення волі держави, а не задля реалізації власної ініціативи чи відповідного органу влади/місцевого самоврядування.

В ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» видно, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що скарга на дії державного реєстратора подається до Міністерства юстиції або до суду.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що у спорі щодо відмови у проведенні реєстраційних дій рішення було прийнято державним реєстратором, а не органом місцевого самоврядування, як це зазначає помилково позивач у позовній заяві. У силу наведених положень закону, саме до державного реєстратора можуть бути звернуті позовні вимоги щодо зобов`язання вчинити реєстраційні дії на виконання рішення суду, а не до органу місцевого самоврядування з огляду на процесуальну незалежність державного реєстратора і протиправність втручання в його діяльність, у тому числі зі сторони органу місцевого самоврядування.

Покликання апелянта можливість захисту порушеного права шляхом зобов`язання вчинити реєстраційні дії Великогаївською сільською радою прямо суперечить ст. ст. 2, 6, 10, 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності .

Згідно вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача як сторони у справі, а також зміст позовних вимог (п.2, п.4 ч.3 ст.160 КАС України).

Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Однак, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

За змістом поданої позовної заяви видно, що позивач звернувся до суду з вимогами зобов`язати внести зміни до реєстраційних документів про право власності на земельну ділянку, протиправність відмови у чому оспорювалася, виходячи зі змісту позовної заяви. Однак, суб`єкт реєстраційної діяльності не є відповідачем у цій справі, позовні вимоги до нього не заявлено.

Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_1 заявив позовні вимоги у цій справі до органу місцевого самоврядування, який не вчинив дій щодо порушення його прав та інтересів у спірних матеріально-правових відносинах у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та не приймав жодних рішень стосовно прав позивача, як орган місцевого самоврядування суб`єкт владних повноважень.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що у заяві на адресу суду від 02.06.2025р. ОСОБА_1 наполягав на порушенні прав саме Великогаївською сільською радою, звертаючись до суду з вимогами перевірити правомірність листа від 19.03.2025р. У цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв.

Зважаючи на вищевикладені обставини та наявні в матеріалах справи письмові докази, вірним є висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки: спірні правовідносини виникли у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, правомірність яких позивачем у межах цієї справи не оспорюється; належним відповідачем у спірних правовідносинах є державний реєстратор, який фактично прийняв рішення, з яким позивач не згідний, проте не оскаржує у цій справі і воно не є предметом позову; належним способом захисту прав позивача відповідно до ст.37 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є звернення до суду з позовом про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про відмову у проведені реєстраційних дій.

Як наслідок, обраний позивачем спосіб захисту у виді зобов`язання органу місцевого самоврядування внести зміни до реєстраційних документів про право власності (вчинити реєстраційні дії) не передбачено законом та він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах, з огляду на пряму суперечність статтям 2, 6, 10, 11 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, доводи скаржника про порушення його прав внаслідок надання Великогаївською сільською радою відповіді на звернення позивача від 19.03.2025, що оформлено листом № 363, не знайшли свого підтвердження.

Окремо, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу заявника, що Великогаївською сільською радою відповідь на звернення позивача від 19.03.2025р., що оформлена листом № 363 від 19.03.2025р., надано у строки, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законами України «Про звернення громадян» і «Про місцеве самоврядування в Україні». За результатами розгляду цієї справи суд не встановив порушень вимог цих законів відповідачем, не йдеться про такі порушення й у позовній заяві.

Також, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити апелянту, що відмова державного реєстратора у здійсненні реєстраційної дії з державної реєстрації на виконання рішення суду може бути предметом розгляду судом у іншому спорі, однак не впливає та не змінює спірних правовідносин, які стали підставою звернення позивача до суду із цим позовом із наведенням предмету і підстав позовних вимог на обґрунтування порушення його прав.

У цій справі суд позбавлений права вийти за межі позовних вимог, оскільки обрання належного способу захисту призведе не тільки до зміни суб`єктного складу учасників, а й до зміни предмету і підстав позову. Однак, у постанові Верховного Суду від 13.04.2023р. у справі №757/30991/18-а Касаційний адміністративний суд зазначає, що вихід суду за межі позовних вимог можливий у тому разі, якщо позивач вказавши у заяві одну конкретну вимогу, не зазначив іншу, яка має послідовний зв`язок із попередньою та випливає із фактично спірної ситуації, викладеної у позовній заяві, не допускаючи зміни її предмету.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституцією України та не приймав будь яких рішень щодо порушення прав за захистом яких звернувся позивач.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року у справі № 500/3053/25-без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель