Справа № 445/2594/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 рокуЛьвівСправа № 445/2594/24 пров. № А/857/45745/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року, ухвалене суддею Сиваком В.М. у м.Золочеві о 15:38, повний текст якого складений 13 жовтня 2025 року, у справі №445/2594/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною і скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

01 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті, у якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову відділу державного контролю в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті про накладення адміністративного стягнення від 08.10.2024 №00035 щодо ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 132-1 КУпАП.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд вказав на допущення відповідачем ряду процедурних порушень при прийнятті спірної постанови. Також суд наголосив на тому, що відповідачем на спростування позовних вимог не надано на розгляд суду достатніх доказів та не доведено перед судом наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі вказує, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування. Скаржник зазначає, що дане правопорушення не було зафіксовано в автоматичному режимі, а саме під час рейдової перевірки за фізичної присутності відповідальної особи за порушення за ч.3 ст.132-1 КУпАП, а саме власника транспортного засобу. Вказує, що в даному випадку працівники Укртрансбезпеки самостійно здійснювали габаритно-ваговий контроль без залучення працівників МВС України чи Державного агентства автомобільних доріг України, а тому працівники Укртрансбезпеки не повинні були складати Акт про відмову у проходженні габаритно-вагового контролю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що оскаржуване рішення суду прийнято у повній відповідності до норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, що згідно постанови № 000325 від 08.10.2024 ОСОБА_1 08.08.2024 на 372 км автомобільної дороги Н-09 у с. Вербилівці на майданчику ГВК здійснюючи перевезення вантажу автомобілем Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_1 відмовився від проходження габаритно-вагового контролю в зоні габаритно-вагового контролю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 132-1 КУпАП, що мало наслідком накладення на нього адміністративного штрафу в розмірі 51000,00 грн.

З постанови про накладення адміністративного стягнення № 000325 від 08.10.2024 вбачається, що така прийнята за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення від 08.08.2024 № 002163 відносно гр. ОСОБА_1 .

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 0002163 від 08.08.2024 - 08.08.24 приблизно о 10 год. ОСОБА_1 на автомобільній дорозі Н-09 Мукачево-Львів, км 372+100 м в с. Вербилівці Івано-Франківського району Івано-Франківської області керуючи транспортним засобом марки MercedesBenz, д.н.з. НОМЕР_1 здійснив відмову від проходження габаритно-вагового контролю на законну вимогу працівника пункту ГВК, старшого державного інспектора Укртрансбезпеки, чим порушено ч. 3 ст. 132-1 КУпАП.

22.10.2024 на адресу ОСОБА_1 від відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті надійшов супровідний лист № 88896/627/24-24 від 09.10.2024 та копія постанови № 000325 від 08.08.2024 про накладення адміністративного стягнення, яка була складена виконуючим обов`язків начальника Відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті Гарасимко Іваном Михайловичем.

Вважаючи дану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з вимогами про її скасвання.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» №3353-ХІІ учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ч. 3 ст. 132-1 КУпАП адміністративна відповідальність настає за ухилення або відмову від проходження габаритно-вагового контролю, а так само перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, розташування транспортних засобів на проїзній частині, вчинення правопорушень, передбачених частиною шостою статті 121 цього Кодексу, в зоні габаритно-вагового контролю.

Механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (далі - великовагові та/або великогабаритні транспорті засоби), що використовуються на автомобільних дорогах загального користування визначає Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - Порядок).

Згідно до п. 4 розділу «Загальні питання» габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

Стаціонарний пункт габаритно-вагового контролю - позначене відповідними дорожніми знаками та розташоване поблизу проїзної частини дороги відокремлене місце для здійснення контролю навантаження на вісь (осі) транспортних засобів, загальна маса та/або габарити яких перевищують установлені параметри, де розташовані спеціальні службові приміщення, споруди з вимірювальним і зважувальним обладнанням, а також майданчики для зберігання вантажів та стоянки транспортних засобів.

Місце розташування стаціонарного пункту та схема організації дорожнього руху під час під`їзду до пункту та виїзду з нього визначаються Укртрансбезпекою та її територіальними органами і погоджуються з власниками автомобільних доріг та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

Пересувний пункт габаритно-вагового контролю - спеціальний транспортний засіб, обладнаний вимірювальною і зважувальною технікою для здійснення контролю. Ділянка дороги на відстані 100 метрів до пересувного пункту, 50 метрів за пересувним пунктом та узбіччя дороги за напрямком руху, де розташовано пункт, вважаються його межами. Місце здійснення габаритно-вагового контролю позначається відповідними тимчасовими дорожніми знаками.

Контроль за наявністю у водіїв великовагових та великогабаритних транспортних засобів дозволу на рух здійснюють уповноважені підрозділи Національної поліції та територіальні органи Укртрансбезпеки, які здійснюють габаритно-ваговий контроль.

Відповідно до п.2.4-1 Правил дорожнього руху у місці здійснення габаритно-вагового контролю на вимогу працівника пункту габаритно-вагового контролю або поліцейського водій вантажного автомобіля (в тому числі механічного транспортного засобу) повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також:

-передати для перевірки документи, зазначені в підпунктах «а», «б» і «г» пункту 2.1 цих правил;

-надати транспортний засіб та причіп (за наявності) для вагового та/або габаритного контролю відповідно до встановленої процедури.

Отже, ПДР чітко визначено, що саме у місці здійснення габаритно-вагового контролю на вимогу працівника пункту габаритно-вагового контролю або поліцейського водій вантажного автомобіля повинен зупинитися для здійснення габаритно-вагового контролю відповідно до встановленої процедури.

Порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України (ст.246 КУпАП).

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено «обов`язок» посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе виключно за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка, у свою чергу, підтверджена належними, достатніми доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

При цьому, виходячи з закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги особи в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно з ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду певної справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст.279-5 КУпАП, у разі якщо адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені ч.2 ст.122-2, ч.ч.2, 3 ст.132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- та кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, або ж в разі вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.132-2 цього Кодексу, уповноважені на те посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а в разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлюють відповідальну особу, зазначену у ч.1 ст.14-3 цього Кодексу, або вантажовідправника.

Так, матеріалами справи підтверджується, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови від 08.10.2024 №000325 була відмова позивача пройти габаритно-ваговий контроль, що, у свою чергу, є вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.132-1 КУпАП.

Отже, колегія суддів констатує, що саме такий склад правопорушення зазначено у спірній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та саме за це до нього було застосовано штрафні санкції, що передбачені ч.3 ст.132-1 КУпАП.

Апеляційний суд зазначає, що орган Укртрансбезпеки при встановленні факту відмови від проходження габаритно-вагового контролю має зафіксувати дії або ж бездіяльність, що призвели до ухилення від проходження габаритно-вагового контролю.

На підтвердження факту відмови від проходження габаритно-вагового контролю, в матеріалах справи містяться: протокол про адміністративне правопорушення №002163 від 08.08.2024; фотофіксація, здійснена під час перевірки; відео фіксація з портативного реєстратора.

З поданих до суду відповідачем відео фіксацій спірного адміністративного правопорушення, за наслідком їх досліджень та огляду, апеляційним судом було встановлено, що на відеозапису зафіксовані обставини вчинення позивачем адміністративного правопорушення, та які, на думку колегії суддів, є доказом правомірності оскаржуваної у цій справі постанови.

Суд першої інстанції, задовольняючи заявлений позов, виснував, що протокол про адміністративне правопорушення № 0002163 від 08.08.2024 не є допустимим та належним доказом на підтвердження факту відмови водія ОСОБА_1 від проходження габаритно-вагового контролю 08.08.2024.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1, статтею 132-2 цього Кодексу, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу або залишається повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів у разі їх фіксації у режимі фотозйомки (відеозапису), крім випадків фіксації в автоматичному режимі правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті, що зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що дане правопорушення не було зафіксовано в автоматичному режимі, а саме під час рейдової перевірки за фізичної присутності відповідальної особи за порушення за ч.3 ст.132-1 КУпАП, а саме власника транспортного засобу Мрикало В.Я.

Щодо врахування судом першої інстанції доводів позивача про відсутність складання акту про відмову від проходження габаритно-вагового контролю, то апеляційний суд зазначає наступне.

Вимога про складання Акту про відмову у проходженні габаритно-вагового контролю міститься в Порядку взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, МВС України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування, затвердженого наказом Міністерства Інфраструктури України, Міністерства внутрішніх справ України від 10.12.2013 №1007/1207.

Колегія суддів звертає увагу, що у даному випадку працівники Укртрансбезпеки самостійно здійснювали габаритно-ваговий контроль, без залучення працівників МВС України, Державного агентства автомобільних доріг України. Таким чином, працівники Укртрансбезпеки не повинні були складати Акт про відмову у проходженні габаритно-вагового контролю.

Крім того, відмова від проходження габаритно-вагового контролю зафіксована засобами відеофіксації, яка є належним доказом вчинення позивачем інкримінованого йому правопорушення.

Так, порядок оформлення матеріалів та розгляду справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням законодавства про автомобільний транспорт, зафіксовані не в автоматичному режимі (далі - адміністративні правопорушення), уповноваженими на те посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті та її територіальних органів (далі - уповноважені посадові особи) встановлює Інструкція з оформлення уповноваженими посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом Міністерства інфраструктури України 27 вересня 2021 року № 512 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2021 р. за № 1287/36909) (далі - Інструкція №512).

Згідно п. 1 розділу І Інструкції № 512, ця Інструкція визначає процедуру оформлення уповноваженими посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - уповноважена посадова особа) відповідно до покладених на них повноважень матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані в автоматичному режимі.

Згідно п. 1 розділу ІІ Інструкції № 512, уповноважена посадова особа розглядає справи про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані в автоматичному режимі, які передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою та третьою статті 132-1 КУпАП (далі - адміністративні правопорушення).

Справи про адміністративні правопорушення розглядаються за місцем оброблення таких правопорушень в Державній службі України з безпеки на транспорті.

Пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції №512 передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, Голова Державної служби України з безпеки на транспорті чи його заступник або керівник територіального органу Державної служби України з безпеки на транспорті чи його заступник приймає рішення у справі, яке оформлюється постановою:

про накладення адміністративного стягнення (додаток 2);

про закриття справи про адміністративне правопорушення (додаток 3).

Аналіз норм КУпАП та Інструкції №512 свідчить про те, що зафіксоване порушення є правопорушенням, пов`язаним з порушенням законодавства про автомобільний транспорт, а не порушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів вимоги до якої наведені в частинах третій та четвертій статті 283 КУпАП, які помилково були застосовані судом першої інстанції.

Також слід зазначити, що форма постанови затверджена додатком 2 до Інструкції №512.

Аналізуючи вказану форму постанови, можна дійти висновку, що спірна постанова відповідає формі, затвердженій додатком 2 до Інструкції №512.

Також судом апеляційної інстанції враховано, що за висновками Постанови Верховного Суду України у справі № 825/2328/16 порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування в разі коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires actic invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рiшення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» i, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що роздiляє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, с встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду вiд 23.04.2020 у справа №813/1790/18.

Отже, колегія суддів констатує, що порушення процедури прийняття спірної постанови не є тими процедурними порушеннями, які впливають на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та не спростовують наявності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Відтак, доводи позивача не спростовують вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 132-1 КУпАП.

За таких умов, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана позивачем постанова винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені КУпАП, обґрунтовано, тобто із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, а тому підстави для її скасування - відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги є суттєвими та свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та вказують на помилкове застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доказів упередженості відповідача щодо позивача перед судом не доведено. Підстав для сумніву щодо об`єктивності відповідача щодо позивача не вказано.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу частини 1 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначено статтею ст. 286 КАС України.

Так, відповідно до ч. 3 цієї статті за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Ухвалюючи постанову, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом апеляційної інстанції були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

За приписами частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Враховуючи положення статей 286 та 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Керуючись статтями 139, 242, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити, а рішення Золочівського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року - скасувати.

Постанову відділу державного контролю в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті про накладення адміністративного стягнення від 08.10.2024 №00035 щодо ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 132-1 КУпАП залишити без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною і скасування постанови - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк