Справа № 160/31324/25
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на протиправність оскарженого рішення, яким відповідачем визначено податок на належне йому нерухоме майно автостоянку за адресою: АДРЕСА_1 , попри наявність преференцій, визначених положеннями підпункту "е" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, зважаючи, що така автостоянка є об`єктом нежитлової нерухомості, використовується у власній господарській діяльності та відноситься до малих архітектурних форм.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників процесу. Тією ж ухвалою суду запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.
Відповідач скористався наданим правом та надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вказав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість. Зазначає, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єкт нежитлової нерухомості (автостоянка, за адресою: АДРЕСА_1 ) не відносишся до тимчасових споруд чи малих архітектурних форм, натомість відповідно до підпункту «г» підпункту 14.1.129 прим.1 підпункту 14.1.29 пункту 14.1 статті 14 ПК України криті автомобільні стоянки віднесено до категорії: гаражі. Також посилається на те, що позивач не надав доказів провадження господарської діяльності, як фізичною-особою підприємцем щодо вказаного об`єкту нежитлової нерухомості, що в сукупності свідчить про відсутність підстав для використання преференції, передбаченої підпунктом «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, та як наслідок, призводить до наявності у власника обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальних підставах.
Від Дніпровської міської ради надійшло клопотання про залучення до участі у справі як третьої особою, яке суд залишає без задоволення за відсутності необхідних передумов для цього.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено та не є спірним, що позивач є суб`єктом господарювання фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якого є Допоміжне обслуговування наземного транспорту (КВЕД 52.21).
Позивач вважає вказане рішення протиправним, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.
При вирішені спору суд виходить із того, що статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є встановлення місцевих податків і зборів, затвердження їх ставок, а також прийняття рішень щодо надання пільг з їх сплати відповідно до вимог ПК України.
Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Згідно з підпунктом 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.
У разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням мінімальної ставки місцевих податків та зборів (підпункт 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Кодексу).
При цьому ПК України містить ряд норм, відповідно до яких передбачається щорічне прийняття рішень органів місцевого самоврядування стосовно встановлення місцевих податків та зборів.
Так, згідно з підпунктом 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів належать, зокрема, до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.
Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Враховуючи вищезазначені положення ПК України органи місцевого самоврядування мають щорічно (до 15 липня року) приймати рішення про встановлення місцевих податків і зборів, здійснювати перегляд розміру ставок місцевих податків і зборів або продовжувати дію попередніх рішень, що були прийняті.
В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Відповідно до статті 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.
За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.
Згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так підпунктом «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в редакції Закону України від 16.01.2020 № 466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» встановлено, що не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках. У попередній редакції підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України було встановлено, що не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).
Таким чином, застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання таких обов`язкових умов:
- об`єктний склад: об`єкти нежитлової нерухомості.
- суб`єктний склад: суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу
- місце проведення діяльності: у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
Отже, від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки звільняються, зокрема фізичні особи - підприємці, які провадять діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності.
З цих підстав вважає, що податок на належне йому нерухоме майно - автостоянку не підлягає нарахуванню відповідно до положень підпункту "е" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Відповідач же зазначає про відсутність підстав для використання преференції, передбаченої підпунктом «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки об`єкт нежитлової нерухомості (автостоянка) не відносишся до тимчасових споруд чи малих архітектурних форм, натомість відповідно до підпункту «г» підпункту 14.1.129 прим.1 підпункту 14.1.29 пункту 14.1 статті 14 ПК України криті автомобільні стоянки віднесено до категорії: гаражі.
Надаючи оцінку таким твердженням учасників справи суд зазначає, що наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року №1588 затверджено Порядок обліку платників податків і зборів (Порядок №1588).
Відповідно до п. 8.1. Порядку №1588 платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом.
Згідно з п. 8.2. Порядку №1588 об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.
Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.
У повідомленні за формою № 20-ОПП надається інформація про всі об`єкти оподаткування, що є власними, орендованими або переданими в оренду (п. 8.4.).
Повідомлення за формою № 20-ОПП є складовою облікових даних платника податків, оскільки стосується об`єктів оподаткування та/або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, щодо яких здійснюється податковий контроль
Враховую наведене, на підтвердження провадження підприємницької діяльності, у тому числі на спірній автостоянці, позивач був зобов`язаний подавати повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП.
Доводи позивача про те, що факт реєстрації заявлених об`єктів нерухомості на фізичну особу, а не на фізичну особу-підприємця, не позбавляє останнього права на віднесення приміщень, що використовується в його господарській діяльності, до об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткуванням в розумінні пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не спростовують наведених вище висновків суду. Оскільки, об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання, саме в у встановлено законом порядку, для здійснення підприємницької діяльності не є об`єктом оподаткування.
Не надано й суду будь-яких інших доказів того, що означений об`єкт нежитлової нерухомості використовувався позивачем під час провадження господарської діяльності у 2020 році.
Крім того, згідно із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, означений об`єкт нежитлової нерухомості передавався позивачем в оренду, що спростовує доводи останнього з цього приводу та додатково свідчить на користь висновку про те, що такий об`єкт не використовувався позивачем у господарській діяльності, принаймні, протягом усього податкового періоду 2020 року.
Більш того, частиною другою статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.
Частиною другою статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.
До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки, аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.
Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.
Суд зазначає, що загальна площа автостоянки 1 310,5 кв.м. значно перевищує площу встановлену законом для малих архітектурних форм, а наданий до суду акт обстеження від 27.10.2020 року №б/н таких обставин не спростовує, і це не враховуючи того, що він стосується зовсім іншого комплексу.
До того ж, відповідно до Рішення Дніпровської міської ради «Про затвердження Правил благоустрою території міста Дніпра» від 27.11.2013 № 44/43 розміщення підприємствами, організаціями, установами та громадянами малих архітектурних форм на об`єктах благоустрою міста (за винятком малих архітектурних форм, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста або передаються до неї) здійснюється відповідно до договору, укладеного з уповноваженими представниками власника об`єктів благоустрою міста: КП «Управління контролю за благоустроєм міста» або КП «Благоустрій міста» (у межах повноважень, наданих зазначеним підприємствам) (підпункт 19.3.2 Правил благоустрою міста Дніпра у редакції рішення від 24.04.2019 № 21/44). Для укладання договору на розміщення малої архітектурної форми на об`єкті благоустрою міста заявник повинен надати уповноваженому представнику власника об`єктів благоустрою міста затверджений паспорт прив`язки об`єкта (малої архітектурної форми), схему відображення благоустрою та проект (схему) інженерного забезпечення об`єкта на топографо- геодезичній основі в масштабі 1:500, погоджений головним архітектурно-планувальним управлінням департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради (у разі необхідності інженерного забезпечення об`єкта), з обов`язковим забезпеченням у повному обсязі вимог доступності, зручності, інформативності та безпеки для користування МГН. (підпункт 19.3.3 Правил благоустрою міста Дніпра у редакції рішення від 25.09.2019 № 118/48).
Позивачем не надано вищезазначених документів, визначених Рішенням Дніпровської міської ради «Про затвердження Правил благоустрою території міста Дніпра» від 27.11.2013 № 44/43, необхідних для розміщення малих архітектурних форм за адресою Дніпропетровська обл., м. Дніпро, Захарченка, будинок 41-Г.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

Рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна