Справа № 240/2466/25
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2026-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/2466/25

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області, в якій позивач просить суд:

- скасувати наказ Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області по особовому складу від 17 грудня 2024 року № 747/ОС про звільнення капітана Служби судової охорони ОСОБА_1 з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області;

- поновити позивача на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області з 01 січня 2025 року;

- стягнути з відповідача середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 січня 2025 року до дати винесення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує про звільнення зі служби (через хворобу) з порушенням встановленого порядку, зазначаючи, що:

в порушення норми пункту 9 Розділу VI Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 04 квітня 2019 року № 1052/0/15-19 (надалі - Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони) та частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) у зв`язку із визнанням непридатним до проходження служби в Службі судової охорони через хворобу на підставі висновку Медичної (військово-лікарської) комісії ДУ "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Житомирській області" позивачу не було запропоновано переведення на іншу вакантну посаду;

звільнення позивача проведено без погодження з виборним профспілковим органом - Первинної профспілкової організації територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області;

всупереч положенню підпункту 6 пункту 3 Розділу І Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи кандидатам на службу та співробітникам Служби судової охорони, у тому числі особам, звільненим зі служби в Службі судової охорони, у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Служби судової охорони та Міністерством внутрішніх справ України від 28 липня 2023 року № 190/618 (надалі - Порядок проведення медичної (лікарської) експертизи) передумов для направлення позивача на медичну експертизу, як такого, що часто та тривало хворіє, не було, оскільки упродовж служби (у період з 04 грудня 2019 року по 31 грудня 2024 року) позивач хворів двічі, а тривалість останньої хвороби 99 днів не перевищує тривалості згідно з пунктом 4 Розділу ІІ Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи (4 місяці);

стверджує, що на дату звільнення зі служби, як і натепер, відсутні будь-які медичні протипоказання щодо продовження позивачем служби та виконання службових обов`язків, у тому числі й навантажень, обсяги (нормативи) яких передбачені Тимчасовою інструкцією з фізичної підготовки в Службі судової охорони, затвердженої наказом Служби судової охорони від 04 лютого 2021 року № 57 (зі змінами). При цьому також зауважує на тому, що у липні 2024 року він проходив медичний огляд ВЛК, за результатами якої був визнаний придатним для проходження служби в Збройних Силах України у підрозділах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, що вкотре доводить, як переконує позивач, безпідставність його звільнення за станом здоров`я.

Хоча пунктом 5 Розділу VI Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи встановлено, що свідоцтво про хворобу з рішенням М(ВЛ)К з висновком про непридатність співробітника реалізується невідкладно, це не є тотожним звільненню, як стверджує позивач, а передбачає певну послідовність дій, як-то: встановлення можливості виконання співробітником своїх посадових (службових) обов`язків з урахуванням фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник (співробітник) не може належно виконувати покладені на нього обов`язки; вирішення питання про переведення працівника (співробітника), за його згодою, на іншу посаду; погодження звільнення працівника (співробітника) з виборним профспілковим органом; звільнення співробітника.

Недотримання відповідачем цього порядку, як доводить позивач, зумовлює протиправність оскаржуваного наказу про звільнення та, відповідно, поновлення позивача на службі із застосуванням правових наслідків у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою від 05 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач позов не визнав. У відзиві на позовну заяву, стверджуючи про необґрунтованість позовних вимог, зазначає, що позивач з 29 липня 2024 року під час проходження служби в Службі судової охорони був увільнений від виконання службових обов`язків у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (хворобою) та приступив до виконання службових обов`язків 05 листопада 2024 року. На підставі поданого позивачем 08 листопада 2024 року письмового рапорта про направлення його на військово-лікарську комісію для визначення ступеня придатності до подальшої служби в Службі судової охорони його й було, як акцентує відповідач, направлено до ДУ "ТМО МВС України по Житомирській області". Оскільки по результату медичної експертизи у свідоцтві про хворобу сформульовано рішення щодо непридатності позивача до служби у Службі судової охорони, в силу підпункту 5.2 розділу VI Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи такий висновок потребує негайної реалізації у вигляді звільнення зі служби. При цьому, враховуючи виявлені у позивача захворювання (статті 37а та 38б) за всіма 4 графами (на які розділені посади співробітників Служби судової охорони згідно з додатком 1 до Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи) він визнаний не придатним до служби у Службі судової охорони, а тому, й відповідач наголошує, вакантні посади будь-якої категорії позивачу не пропонувалися.

Що ж до звільнення зі служби за погодженням з профспілковим органом, на чому наполягає позивач у позові, відповідач звертає увагу на те, що положення статті 43 КЗпП України, де передбачено таке погодження, відповідно до частини другої статті 5 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (надалі - Закон № 2136-IX) у період дії воєнного стану не застосовуються.

З таких підстав просить суд відмовити у позові.

Ухвалою суду від 06 березня 2025 року прийнято до розгляду заяву позивача про доповнення позовної заяви новими підставами, а саме:

звільнення позивача відбулось під час перебування його у відпустці 31 грудня 2024 року, що суперечить, як зазначає позивач, частині третій статті 40 КЗпП України та частині першій статті 5 Закону № 2136-IX, оскільки позивачем було подано рапорт про згоду на звільнення 31 грудня 2024 року у зв`язку з рішенням відповідача щодо звільнення позивача. Натомість, як зазначає позивач, єдиною підставою для звільнення працівника під час перебування у відпустці є заява (рапорт) про звільнення з ініціативи працівника, яку позивач не подавав;

позивача звільнено зі служби без персонального повідомлення про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, чим порушено, як вважає позивач, статтю 49-2 КЗпП України, оскільки зазначений порядок застосовується і у разі звільнення за станом здоров`я.

У поданому відзиві на позовну заяву у частині доповнених підстав заявленого позову відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає про те, що позивач був звільнений зі служби відповідно до підпункту 2 пункту 2 розділу ХІІ (через хворобу) Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони та з урахуванням норм пункту 6 розділу Х цього Положення, тобто в останній день відпустки, яка йому була надана у період з 12 по 31 грудня 2024 року відповідно до поданого ним же рапорту. Як вже зазначав відповідач, позивача було звільнено зі служби у зв`язку з непридатністю до служби у Службі судової охорони на підставі свідоцтва про хворобу від 16 грудня 2024 року № 213/18-сі, виданого медичною (військово-лікарською) комісією ДУ "ТМО МВС України по Житомирській області", яке передбачає невідкладну реалізацію, а не через попередження за два місяці згідно з КЗпП України.

При цьому, як звертає увагу відповідач, порядок звільнення позивача у останній день відпуски було доведено до його відома та з чим він погодився, що підтверджується власноручним рапортом від 17 грудня 2024 року. Цим же рапортом, як зазначає відповідач, позивач не висловив заперечення проти звільнення зі служби через хворобу.

Розглянувши позовну заяву і відзив та з`ясувавши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

04 грудня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на службу до Служби судової охорони та відповідно до наказу Служби судової охорони від 03 грудня 2019 року № 345 о/с призначено на посаду начальника Відділу матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області із присвоєнням йому первинного спеціального звання лейтенант Служби судової охорони.

31 грудня 2024 року згідно з наказом Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області від 17 грудня 2024 року № 747/ОС ОСОБА_1 звільнено зі служби у Службі судової охорони відповідно до пунктів 6 та 8 розділу Х, за підпунктом 2 пункту 2 розділу ХІІ (через хворобу) Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони. Підставою цього наказу вказано: рапорти капітана Служби судової охорони Каплуна О.В. від 08 листопада 2024 року та від 17 грудня 2024 року, свідоцтво про хворобу від 16 грудня 2024 року № 213/18-сі, видане медичною (військово-лікарською) комісією ДУ "ТМО МВС України по Житомирській області", подання до звільнення ТУ ССО у Житомирській області від 17 грудня 2024 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 161 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (надалі - Закон № 1402-VIII) служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах.

Як передбачено у частинах першій та другій статті 162-1 Закону № 1402-VIII до працівників Служби судової охорони належать особи, яким присвоєно спеціальні звання співробітників Служби судової охорони, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір із Службою судової охорони.

Порядок проходження служби співробітниками Служби судової охорони регулюється цим Законом та положенням, яке затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Голови Служби судової охорони, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 04 квітня 2019 року за № 1052/0/15-19 затверджено Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони, відповідно до пункту 9 розділу І якого першим днем проходження служби вважається день прийняття громадянина на службу та призначення на посаду в центральний орган управління Служби, її територіальні підрозділи, а згідно з пунктом 11 цього ж розділу останнім днем проходження служби вважається день звільнення співробітника зі Служби, визначений наказом.

Звільнення зі служби регламентовано розділом XII Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (тут і надалі у редакції на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до підпункту 2 пункту 2 якого співробітник звільняється зі служби, а служба припиняється через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби.

Днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Як встановлено судом, на підставі наказу Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області від 29 липня 2024 року № 422/ОС ОСОБА_1 під час проходження служби в Службі судової охорони з 29 липня 2024 року був увільнений від виконання службових обов`язків у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (хворобою) та приступив до виконання службових обов`язків з 05 листопада 2024 року згідно з наказом Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області від 05 листопада 2024 року № 637/ОС.

08 листопада 2024 року позивач звернувся до відповідача з письмовим рапортом про направлення його на військово-лікарську комісію для визначення ступеня придатності до подальшої служби в Службі судової охорони у зв`язку з перенесеним захворюванням, що потребувало хірургічного втручання (протезування аортального клапана).

Згідно зі свідоцтвом про хворобу від 16 грудня 2024 року № 213/18-сі, виданого медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Житомирській області" на підставі статей 37а, 38б, 39в, 71в та графи І Переліку захворювань, що перешкоджають проходженню служби в Службі судової охорони - Таблиці вимог до індивідуальних психофізіологічних особливостей (наказ Служби судової охорони та МВС України від 28 липня 2023 року № 190/618) ОСОБА_1 визнаний непридатним до служби в Службі судової охорони.

Вирішуючи спір у цій справі суд враховує, що згідно з пунктом 4 розділу V Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи передбачено таке формулювання рішень М(ВЛ)К щодо ступеня придатності осіб:

1) щодо кандидатів на службу в Службу судової охорони: "Придатний до служби в Службі судової охорони на посаді _____________" (вказати посаду)"; "Непридатний до служби в Службі судової охорони на посаді _____________" (вказати посаду);

2) щодо співробітників Служби: "Придатний до служби в Службі судової охорони"; "Придатний до служби в Службі судової охорони, непридатний до служби на посаді ___________(вказати посаду)"; "Непридатний до служби в Службі судової охорони".

Відповідно до пункту 2 Розділу VI вищевказаного Порядку рішення М(ВЛ)К оформлюється як свідоцтво про хворобу якщо за результатами медичного огляду співробітника Служби визнано непридатним до служби, а згідно з пунктом 5 цього ж розділу Порядку свідоцтво про хворобу з рішенням М(ВЛ)К про непридатність співробітника до служби реалізується невідкладно.

Системний аналіз наведених у пункті 4 розділу V Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи формулювань висновків медичної експертизи дає підстави вважати необґрунтованим покликання позивача на пункт 9 Розділу VI Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони, відповідно до якого у разі коли співробітник Служби за станом здоров`я на підставі висновку медичної комісії не може виконувати обов`язки на посаді, яку він займає, така особа за згодою переводиться на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду. У разі відсутності таких вакантних посад співробітник звільняється зі служби за станом здоров`я.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо його звільнення без пропозиції переведення на іншу вакантну посаду з огляду на цю норму, суд звертає увагу позивача на те, що результати медичної експертизи згідно з пунктом 4 розділу V Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи допускають також висновок щодо співробітника Служби у формулюванні "Придатний до служби в Службі судової охорони, непридатний до служби на посаді ___________(вказати посаду)", тобто, вочевидь, висновок у такому формулюванні не виключає продовження служби у Службі судової охорони, проте обумовлює виключення щодо конкретної посади. Цей випадок правилами пункту 9 Розділу VI Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони й передбачає переведення на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду за згодою особи.

Тому, за встановлених обставин цієї справи, суд погоджується з відповідачем у тому, що формулювання у свідоцтві про хворобу від 16 грудня 2024 року № 213/18-сі, виданому медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Житомирській області" рішення М(ВЛ)К як "Непридатний до служби в Службі судової охорони" виключає подальше проходження служби у відповідача на будь-якій посаді. Адже у цьому свідоцтві встановлено непридатність позивача до служби у Службі судової охорони, а не на конкретній посаді як це допускає підпункт 2 пункту 4 розділу V Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи, відтак пропозиції вакантних посад, на чому наполягає позивач, за таких обставин не відповідають правовим наслідкам медичної експертизи з висновком про непридатність до служби.

Так само безпідставно позивач покликається на відсутність передумов для направлення позивача на медичну експертизу, позаяк відповідачем було зреалізовано рапорт позивача від 08 листопада 2024 року, у якому він й просив його направити на військово-лікарську комісію, як зазначено у рапорті, з метою визначення ступеня придатності до подальшої служби у зв`язку з оперативним втручанням (протезування аортального клапана), й позивачем не спростовано подання цього рапорта та не додано жодних доказів його відкликання або заперечення щодо направлення на проходження ініційованої медичної (лікарської) експертизи будь-яким чином.

Твердження позивача про його придатність "до військової служби в Збройних Силах України у підрозділах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони" згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 08 липня 2024 року № 5659 не суперечить висновкам згідно із свідоцтвом про хворобу від 16 грудня 2024 року № 213/18-сі щодо непридатності до служби в Службі судової охорони, оскільки це свідоцтво оформлено саме після проведеного хірургічного (оперативного медичного) втручання 30 липня 2024 року (протезування аортального клапана механічним протезом On-X), про що у ньому й указано та, власне, у зв`язку з чим подано й рапорт позивача від 08 листопада 2024 року, що, у підсумку, слугувало підставою для визнання позивача за результатом медичної експертизи непридатним до служби, тобто, відповідно, після проходження медичного огляду ВЛК у липні 2024 року.

Не є обґрунтованими й заперечення позивача законності звільнення зі служби 31 грудня 2024 року (останній день відпустки) з посиланням на частину третю статті 40 КЗпП України та частину першу статті 5 Закону № 2136-IX, оскільки, як встановлено пунктом 6 розділу Х Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони, у разі звільнення співробітника зі служби та невикористання ним щорічної основної відпустки за його бажанням надається невикористана відпустка з подальшим звільненням зі служби й у цьому разі датою звільнення співробітника зі служби є останній день відпустки. Це положення кореспондується з нормою статті 3 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки", відповідно до якої за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Натомість приписи частини третьої статті 40 КЗпП України та частини першої статті 5 Закону № 2136-IX врегульовують звільнення працівника з ініціативи роботодавця, що помилково вважається позивачем застосовним до спірних правовідносин, позаяк за обставинами цієї справи позивача звільнено у зв`язку з припиненням служби за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної (військово-лікарської) комісії про непридатність до служби.

Суд встановив, що наказ Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області по особовому складу від 17 грудня 2024 року № 747/ОС про звільнення позивача зі служби було видано невідкладно після оформлення свідоцтва про хворобу позивача від 16 грудня 2024 року № 213/18-сі, тобто з дотриманням невідкладної реалізації за вимогами Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи. Водночас, за ініціативою позивача було реалізовано його право на отримання щорічної відпустки у випадку звільнення з 12 по 31 грудня 2024 року (наказ від 09 грудня 2024 року № 723/ОС), що сторонами не заперечується та не є спірним. Ба більше, згідно з рапортом від 17 грудня 2024 року у зв`язку з відпусткою та наступним звільненням зі служби у зв`язку з визнанням непридатним до служби у Службі судової охорони за підпунктом 2 пункту 2 розділу ХІІ (через хворобу) Положення про проходження служби співробітниками служби судової охорони, позивач не заперечував звільнення зі служби з 31 грудня 2024 року.

Доводи ж позивача про тиск та примус до написання цього рапорта, про що він зазначає у заяві про зміну підстав позову, не підтверджено жодними доказами в матеріалах справи (звернення до керівника, вищих посадових осіб щодо чинення тиску та примусу, звернення до правоохоронних органів щодо неправомірних дій тощо).

Разом з тим, суд зазначає, що отримання такої відпустки впливає лише на дату звільнення, а не на фактичне продовження служби й при цьому позивач помилково вважає необхідним написання за обставин цієї справи відповідного рапорта про звільнення зі служби за його, як зазначає позивач, ініціативою під час перебування у відпустці.

Не визнає суд обґрунтованим й покликання позивача щодо звільнення зі служби без згоди Первинної профспілкової організації територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області відповідно до статті 43 КЗпП України, звертаючи увагу на таке.

За змістом спірних обставин у цій справі, позивач звільнений зі служби за підпунктом 2 пункту 2 розділу ХІІ (через хворобу) Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони, згідно з яким за рішенням медичної комісії про непридатність до служби обумовлено припинення (через хворобу) служби співробітника Служби судової охорони, та, як наслідок - звільнення зі служби.

Водночас, положеннями статті 43 КЗпП України, на норми якої спирається позивач, врегульовано саме розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, та, до того ж, у чітко визначених випадках відповідно до статей 40 і 41 КЗпП України, які не врегульовують порядок звільнення зі служби співробітника Служби судового охорони та, відповідно, не стосуються предмету спору у цій справі.

Суд також відхиляє довід позивача щодо його звільнення без персонального повідомлення про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, помилково поширюючи дію положень статті 49-2 КЗпП України, якою врегульовано вивільнення працівників за ініціативою роботодавця, зокрема у випадках змін в організації виробництва і праці, на звільнення позивача співробітника Служби судової охорони внаслідок визнання непридатним до служби у Службі судової охорони за рішенням медичної (військово-лікарської) комісії, оформленого свідоцтвом про хворобу, яке відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку про проведення медичної (лікарської) експертизи реалізується невідкладно.

Суд погоджується з позивачем у тому, що закріплення "невідкладної реалізації" не означає порушення порядку звільнення, тому звертає увагу позивача на ототожнення ним підстави його звільнення зі служби за станом здоров`я (через хворобу), що є самостійною та достатньою підставою для негайного припинення служби, та звільнення працівника з ініціативи роботодавця з розірванням трудового договору із забезпеченням гарантій від незаконного звільнення, проведення передбачених КЗпП України виплат та компенсацій та реалізації права щодо переважного залишення на роботі вивільнюваних працівників, що регламентовано загальними нормами трудового законодавства.

При цьому варто зауважити на тому, що за загальним правилом норми трудового законодавства у відносинах публічної служби є субсидіарними, тобто підлягають застосуванню, якщо ці відносини не врегульовані актами спеціального законодавства. Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 29 жовтня 2020 року у справі № 9901/929/18 та від 14 січня 2021 року у справі № 9901/584/19, згідно з якою за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це прямо зазначено в спеціальному законі.

Проте, як вже йшлося, частиною другою статті 162-1 Закону № 1402-VIII встановлено, що порядок проходження служби співробітниками Служби судової охорони регулюється цим Законом та положенням, яке затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Голови Служби судової охорони, погодженим з Державною судовою адміністрацією України. А частиною першою цієї ж статті виокремлено категорії працівників Служби судової охорони: особи, яким присвоєно спеціальні звання співробітників Служби судової охорони, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір із Службою судової охорони. При цьому доказами в матеріалах справи підтверджено, що відповідно до наказу Служби судової охорони від 03 грудня 2019 року № 345 о/с позивача призначено на посаду начальника Відділу матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області із присвоєнням йому первинного спеціального звання лейтенант Служби судової охорони.

Тож відповідачем, на переконання суду, не допущено порушення порядку звільнення позивача, співробітника Служби судової охорони, якому присвоєно спеціальне звання, зі служби, про яке стверджує позивач, з огляду за встановлені обставини цієї справи в частині попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Варто додати також, що коли спеціальні норми інакше регулюють певні питання щодо проходження публічної служби, то це ще не свідчить про наявність прогалини у регулюванні, яку можна заповнити чи замінити загальними нормами. Натомість позивач, намагаючись переконати у пріоритетному застосуванні загальних норм трудового законодавства до правової ситуації, яка [уже] регулюється спеціальними нормами (в часі прийнятими пізніше, ніж загальні норми трудового законодавства), безпідставно ототожнює розірвання трудового договору з працівником за ініціативою роботодавця з умовами припинення служби (публічної) у Службі судової охорони, проходження, у тому числі й звільнення з якої, регламентовано нормами спеціального законодавства.

Розміщення окремих із цих спеціальних норм у підзаконному нормативному акті (з уваги на спосіб, у який законодавець врегулював відносини у сфері проходження публічної служби у Службі судової охорони) не применшує їхньої юридичної сили перед нормою загальною, яка може застосуватися до відносин публічної служби лише субсидіарно.

Такі міркування викладено Верховним Судом у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 160/20449/21, й ці підходи суд вважає застосовними при вирішенні спору у цій справі з огляду на вузький предмет правового регулювання та специфіку спірних правовідносин у сфері публічної служби.

Що ж до доводів позивача про відсутність будь-яких медичних протипоказань щодо продовження позивачем служби та виконання службових обов`язків, у тому числі й навантажень, обсяги (нормативи) яких передбачені Тимчасовою інструкцією з фізичної підготовки в Службі судової охорони, затвердженої наказом Служби судової охорони від 04 лютого 2021 року № 57 (зі змінами), суд, насамперед, звертає увагу позивача на те, що у межах спірних правовідносин суд неуповноважений оцінювати висновок свідоцтва про хворобу від 16 грудня 2024 року № 213/18-сі, виданого медичною (військово-лікарською) комісією ДУ "ТМО МВС України по Житомирській області" щодо кваліфікації захворювання/хвороби, у тому числі віднесення захворювання до відповідного переліку, що перешкоджають проходженню служби, як і власне медичного висновку М(ВЛ)К, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності медичного висновку виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.

При цьому суд відзначає, що відповідно до пункту 16 розділу ІІ Порядку проведення медичної (лікарської) експертизи у разі незгоди особи, яка проходила медичний огляд у М(ВЛ)К, з рішенням М(ВЛ)К, вона може оскаржити його в Центральній медичній (військово-лікарській) комісії Державної установи "Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України". Також й пунктом 8 розділу IV цього Порядку передбачено ініціювання питання визначення придатності до служби за станом здоров`я на час звільнення зі служби колишніми співробітниками, які також вправі звернутися із заявою до М(ВЛ)К щодо перегляду раніше прийнятого рішення М(ВЛ)К.

Проте доказів відповідного звернення до М(ВЛ)К позивачем суду не надано, як і не стверджено про таке звернення у зв`язку з незгодою з ухваленим рішенням М(ВЛ)К та ініціюванням його перегляду.

Зважаючи на наведені мотиви суду у цьому судовому рішенні, в обсязі встановлених у цій справі обставин і нормативного регулювання спірних відносин, суд вважає, що оскаржуваний наказ прийнято у межах, спосіб та порядку, що визначенні чинним законодавством, як необхідної умови його відповідності критеріям, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи суть спору у цій справі та доводи сторін, суд зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Тому, виходячи зі специфіки спірних правовідносин, судом надано ґрунтовну та вичерпну юридичну оцінку усім визначальним та закцентованим сторонами доводам, які мають значення для вирішення цього спору.

Враховуючи встановлені обставини цієї справи, суд дійшов висновку, що доводи позивача про незаконність його звільнення на підставі оскаржуваного наказу не ґрунтуються на нормах матеріального закону, а тому порушення прав позивача, про захист яких він просив в судовому порядку шляхом скасування наказу Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області по особовому складу від 17 грудня 2024 року № 747/ОС, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Виходячи з висновків суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача зі служби, то похідні позовні вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також, відповідно, не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Служби судової охорони у Житомирській області (вул. Мала Бердичівська, 17, м. Житомир, Житомирська обл., 10014, ) про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

06.01.26