Справа № 640/15494/20
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2026-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

04 січня 2026 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Офісу Генерального прокурора про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом, у якому, з урахуванням ухвали цього суду від 07.07.2020 про роз`єднання позовних вимог, просив: зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити капітану юстиції ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби в сумі 31 227,55 грн.; зобов`язати стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата зазначеної компенсації) за період з 16.12.2019 по день ухвалення судового рішення у цій справі.

Вимоги до Міністерства оборони України ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 залишені в межах окремої адміністративної справи № 640/14894/20 і не є предметом розгляду у даному провадженні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.07.2020 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з відсутністю заяви про поновлення строку звернення до суду; позивачу надано строк для усунення недоліків.

20.07.2020 позивач подав до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, у якій зазначив, що про відмову у виплаті компенсації за неотримане речове майно йому стало відомо лише 23.04.2020 року, що підтверджується листом Військової частини НОМЕР_1 від 21.04.2020 № 1635, отриманим ним 06.05.2020 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2020 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду, відкрито провадження у справі № 640/15494/20 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Справа у встановлені нормами Кодексу адміністративного судочинства України строки Окружним адміністративним судом міста Києва розглянута не була.

На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №2825 (в редакції Закону України №3863-ІХ) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399.

Так, за результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, адміністративна справа №640/15494/20 передана на розгляд Хмельницькому окружному адміністративному суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2025 року, дану адміністративну справу передано на розгляд судді Печеному Є.В.

Ухвалою судді Хмельницького окружного адміністративного суду Печеного Є.В. від 17.03.2025 прийнято до свого провадження адміністративну справу №640/15494/20; ухвалено розпочати розгляд справи спочатку; ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 04.01.2026 у задоволенні заяви Офісу Генерального прокурора про розгляд справи № 640/15494/20 за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Відповідно до заяв по суті справи, ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке.

Зазначає, що проходив військову службу на посаді прокурора у Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України (далі - ГВП).

Вказує, що Наказом Міністра оборони України від 02.12.2019 № 686 його звільнено з військової служби, а наказом Генерального прокурора від 11.12.2019 № 1092-вн виключено зі списків особового складу ГВП з 16.12.2019 року.

За твердженням позивача, під час проходження військової служби він не в повному обсязі був забезпечений речовим майном, передбаченим нормами забезпечення військовослужбовців, а частина такого майна йому фактично не була видана. Військова частина НОМЕР_1 , на якій він перебував на речовому забезпеченні, склала довідку про вартість неотриманого речового майна, згідно з якою вартість такого майна становить 31 227,55 грн.

Стверджує, що 02.03.2020 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою КМУ від 16.03.2016 № 178 (тут і далі - Порядок № 178 у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Посилається на те, що Листом від 21.04.2020 № 1635 Військова частина НОМЕР_1 відмовила у виплаті грошової компенсації, пославшись на те, що загальна вислуга позивача на військовій службі становить 4 роки 5 місяців, а згідно з абзацом десятим пункту 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом МОУ від 29.04.2016 № 232 (тут і далі - Інструкція № 232 у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), заборгованість за неотримане речове майно при звільненні нараховується лише за умови наявності вислуги 5 календарних років і більше.

Позивач вважає, що: Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядок № 178 не ставлять виникнення права на грошову компенсацію за неотримане речове майно у залежність від наявності певного строку вислуги років; Інструкція № 232 є підзаконним нормативно-правовим актом, який не може звужувати обсяг прав, визначених законом і постановою Кабінету Міністрів України, а відтак, посилання Військової частини НОМЕР_1 на обмеження «5 років вислуги» є неправомірним; відмова у виплаті грошової компенсації за наявності довідки про вартість неотриманого речового майна та поданого рапорту є протиправною бездіяльністю відповідача.

Щодо вимог до Офісу Генерального прокурора (далі - ОГП) позивач зазначає, що при звільненні з ним не проведено повного розрахунку, оскільки не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, яка, на його думку, входить до переліку «усіх сум, що належать працівникові при звільненні» у розумінні статті 116 Кодексу законів про працю України (тут і далі - КЗпП України у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Посилаючись на статтю 117 КЗпП України, позивач вважає, що має право на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який просить стягнути з ОГП як органу, у структурі якого він проходив службу та який є, на його думку, роботодавцем у спірних правовідносинах.

У подальших поясненнях (відповіді на відзиви) позивач також зазначає, що іншим військовослужбовцям - працівникам ГВП (зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та іншим) - за аналогічних обставин при звільненні грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена, що, на його думку, свідчить про вибірковий та дискримінаційний підхід Військової частини НОМЕР_1 до вирішення питання про таку компенсацію у його випадку.

Військова частина НОМЕР_1 у заявах по суті справи проти позову заперечує і просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з огляду на таке.

Відповідач-1: не заперечує, що позивач перебував на речовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 ; визнає, що частина речового майна позивачу фактично не була видана, а також підтверджує наявність довідки про вартість неотриманого речового майна на суму 31 227,55 грн; не заперечує факт звернення позивача з рапортом та факт направлення йому листа від 21.04.2020 № 1635.

Разом з тим, відповідач-1 вважає свої дії правомірними і обґрунтовує відмову так: на час звільнення позивача та розгляду його рапорту діяла редакція Інструкції № 232, яка містила вимогу про мінімальну вислугу 5 календарних років для нарахування заборгованості за неотримане речове майно при звільненні; загальна вислуга позивача становила 4 роки 5 місяців, що є менше 5 років, тому формально умова Інструкції № 232 не була виконана; саме з цієї причини позивачеві було відмовлено у виплаті грошової компенсації.

Військова частина НОМЕР_1 вказує, що наказ Міністерства оборони України від 12.11.2020 № 413, яким внесено зміни до Інструкції № 232 (скасовано вимогу про 5 років вислуги), набрав чинності значно пізніше, ніж були прийняті рішення про звільнення позивача та надіслано лист від 21.04.2020 року. Тому, з огляду на частину першу статті 58 Конституції України, ці зміни не можуть поширюватися на правовідносини, які виникли раніше.

Щодо посилань позивача на інших військовослужбовців ГВП, яким компенсація була виплачена, Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що: у цих осіб (зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) вислуга військової служби на момент звільнення становила понад 5 років; саме тому застосування до них іншого підходу відповідач вважає обґрунтованим і таким, що не свідчить про дискримінацію позивача.

Офіс Генерального прокурора (далі - ОГП) у заявах по суті справи проти позову заперечує і просить відмовити у задоволенні позовних вимог, заявлених до нього.

ОГП зазначає, що: позивач проходив військову службу на посаді прокурора в ГВП, яка структурно входила до системи Генеральної прокуратури України (згодом - Офісу Генерального прокурора); усі виплати, пов`язані з проходженням служби в органах прокуратури (грошове забезпечення, надбавки, компенсація за невикористану відпустку тощо) при звільненні були нараховані та виплачені позивачу в повному обсязі і своєчасно; доказів протилежного позивач не надав; речове забезпечення військовослужбовців, у тому числі, прокурорів ГВП, здійснюється за рахунок Міністерства оборони України та відповідних військових частин, а не за рахунок Офісу Генерального прокурора.

На думку ОГП: саме Військова частина НОМЕР_1 є суб`єктом владних повноважень, який згідно з Порядком № 178 повинен розглядати рапорти про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, видавати відповідні накази та здійснювати виплату; ОГП не має повноважень нараховувати та виплачувати грошову компенсацію за неотримане речове майно військовослужбовцям, у тому числі позивачу; у зв`язку з цим, ОГП не може вважатися належним відповідачем за вимогами про виплату такої компенсації та за вимогами про стягнення середнього заробітку у зв`язку з її невиплатою.

Офіс Генерального прокурора також вказує, що грошова компенсація за неотримане речове майно є елементом системи речового забезпечення військовослужбовців, а не складовою грошового забезпечення прокурора як працівника органів прокуратури, що нараховується і виплачується за рахунок коштів ОГП. Тому, на думку відповідача-2, невиплата цієї компенсації військовою частиною не може бути розцінена як несвоєчасний розрахунок при звільненні з боку ОГП у розумінні статей 116, 117 КЗпП України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Позивач проходив військову службу в Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України.

Наказом Міністра оборони України від 02.12.2019 № 686 позивача звільнено з військової служби.

Наказом Генерального прокурора від 11.12.2019 № 1092-вн позивача виключено зі списків особового складу Головної військової прокуратури з 16.12.2019 року.

Позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою (рапортом) про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

Факт отримання звернення військовою частиною відповідачами не заперечується.

Листом від 21.04.2020 № 1635 Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про відсутність підстав для виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно.

Лист позивач отримав 06.05.2020 року.

Вказаних вище обставин сторони не заперечують, їх підтверджено письмовими доказами у справі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає про таке.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд також вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій чи бездіяльності.

Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії чи бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при їх прийнятті, вчиненні або невчиненні.

Так, відповідно до ст. 9, 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

За військовослужбовцями, які тимчасово проходять військову службу за межами України, зберігається виплата грошового забезпечення в національній валюті та виплачується винагорода в іноземній валюті за нормами і в порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям Сил спеціальних операцій Збройних Сил України встановлюється спеціальна надбавка, що входить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

За військовослужбовцями, відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, зберігаються продовольче, речове та інші види забезпечення, передбачені цією статтею, гарантії та пільги, що надаються за рахунок коштів, призначених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується: 1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби; 2) добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі на військовослужбовця та кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає разом з ним.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (тут і далі - Порядок № 178 у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктами 2-4 Порядку № 178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Отже, суд вказує на те, що право військовослужбовця на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно виникає у разі звільнення з військової служби за наявності належних до видачі предметів речового майна та реалізується шляхом подання ним відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач подав до Військової частини НОМЕР_1 заяву (рапорт) про виплату компенсації за неотримане речове майно та отримання довідки про вартість такого майна.

Факт звернення відповідачем-1 не заперечується.

Листом від 21.04.2020 № 1635 відповідач-1 фактично відмовив у виплаті позивачеві грошової компенсації, пославшись на відсутність правових підстав.

Верховний Суд у ряді постанов (зокрема, у постановах від 03.10.2018 у справі № 803/756/17, від 27.10.2022 у справі № 820/1699/17, від 14.12.2023 у справі № 380/1785/21, від 10.10.2024 у справі № 420/1717/22) підтвердив, що: військовослужбовець, який звільняється, має право обрати отримання належного речового майна в натурі або грошової компенсації його вартості; таке право реалізується шляхом подання рапорту за місцем служби; відсутність виплати компенсації за наявності всіх умов для її призначення є протиправною бездіяльністю (або протиправною відмовою) відповідного органу військового управління.

З огляду на те, що позивач подав заяву (рапорт), а Військова частина НОМЕР_1 відмовила у виплаті компенсації, посилаючись на відсутність правових підстав, суд доходить висновку, що така відмова не ґрунтується на вимогах Порядку № 178 та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідач-1 не довів, що позивач не мав належних до видачі предметів речового майна або що відсутні інші умови для виплати компенсації.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд вважає, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні позивача, є протиправною, а вимога позивача про зобов`язання виплатити таку компенсацію підлягає задоволенню.

З урахуванням відсутності заперечень відповідача-1 щодо суми грошової компенсації, що підлягає виплаті, суд вважає обґрунтованою суму 31 227,55 грн як розмір грошової компенсації, що підлягає виплаті позивачеві.

Щодо вимоги до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд виходить із таких міркувань.

Так, позивач просить стягнути з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою компенсації за неотримане речове майно, починаючи з 16.12.2019 і до дня ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України (тут і далі - у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 роз`яснила, що під «належними звільненому працівникові сумами» слід розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення - заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу тощо, а відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП, має компенсаційний характер і спрямоване на відновлення майнової сфери працівника за час затримки розрахунку.

Судова палата Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, аналізуючи правову природу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, зазначила, що така компенсація є особливим, окремим видом належних військовослужбовцю сум, а ст. 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівникові», тоді як ст. 117 КЗпП передбачає санкцію за невиплату таких сум при звільненні.

Отже, суд виходить з того, що у принципі компенсація за неотримане речове майно може входити до переліку виплат, за затримку яких стягується середній заробіток за ст. 117 КЗпП України.

Водночас для застосування цієї норми необхідно, щоб: відповідний обов`язок з виплати належних сум при звільненні був покладений саме на того суб`єкта, з якого стягується середній заробіток; мала місце вина цього суб`єкта у невиплаті таких сум у визначений строк.

Як уже зазначалося вище, механізм виплати грошової компенсації за неотримане речове майно встановлено Порядком № 178, який передбачає, що така компенсація виплачується за місцем військової служби за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника) військової частини.

Позивач пов`язує відповідальність за затримку розрахунку саме з Офісом Генерального прокурора, посилаючись на те, що він проходив службу у Головній військовій прокуратурі, яка структурно входила до Генеральної прокуратури України, та вважаючи Офіс Генерального прокурора своїм роботодавцем у розумінні КЗпП України.

Разом з тим, із аналізу положень Порядку № 178 та спеціального законодавства, що регулює речове забезпечення військовослужбовців, вбачається, що: адресатом рапорту на виплату грошової компенсації, суб`єктом, який видає наказ про її виплату, та платником такої компенсації виступає військова частина (відповідний орган військового управління), а не орган прокуратури.

Саме Військова частина НОМЕР_1 , до якої позивач звернувся із заявою (рапортом), прийняла рішення (лист від 21.04.2020 № 1635) про відмову у виплаті компенсації.

Офіс Генерального прокурора самостійних рішень щодо виплати чи невиплати позивачеві грошової компенсації за неотримане речове майно не ухвалював; матеріали справи не містять доказів того, що саме дії або бездіяльність Офісу Генерального прокурора зумовили затримку виплати зазначеної суми.

За цих обставин і правових підстав, суд доходить висновку, що у правовідносинах, пов`язаних із виплатою позивачеві компенсації за неотримане речове майно, належним суб`єктом, на якого покладено обов`язок здійснити відповідну виплату і який несе відповідальність за її невиплату, є Військова частина НОМЕР_1 , а не Офіс Генерального прокурора.

Відтак вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме з Офісу Генерального прокурора, виходячи з конструкції ст. 116, 117 КЗпП України та змісту Порядку № 178, звернена до неналежного відповідача.

Сторона позивача не надала суду доказів, які б свідчили про наявність у Офісу Генерального прокурора обов`язку самостійно нарахувати та виплатити позивачеві спірну компенсацію за речове майно або про прийняття ним рішень, які перешкодили виконанню такого обов`язку військовою частиною.

З урахуванням наведеного суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з Офісу Генерального прокурора немає, а позов у цій частині підлягає відмові.

При цьому суд звертає увагу, що відмова в задоволенні позовних вимог до Офісу Генерального прокурора не позбавляє позивача права у разі наявності підстав та з дотриманням відповідних строків, визначених процесуальним законом, звернутися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за речове майно з належного відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , якщо вважатиме, що для цього є правові підстави.

Узагальнюючи наведене вище, суд приходить до висновку, що: бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті позивачеві грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при його звільненні з військової служби на підставі Порядку № 178, є протиправною; позовні вимоги до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання виплатити таку компенсацію в сумі 31 227,55 грн підлягають задоволенню; позовні вимоги до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ґрунтуються на помилковому визначенні належного відповідача та не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.

Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище.

Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.

Згідно із ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840, 80 грн за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

Керуючись ст. ст. 14, 22, 139, 243, 246, 249, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при його звільненні з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, у розмірі 31 227 (тридцять одна тисяча двісті двадцять сім) гривень 55 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15,м. Київ,01011 , код ЄДРПОУ - 00034051)

Головуючий суддя Є.В. Печений