Справа № 240/24892/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/24892/25

категорія 112030700

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування пункту протокольного рішення,

установив:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд із позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач, МО України) про визнання протиправним та скасування пункту 3 рішення від 05 травня 2025 року №13/зм, прийняте у формі протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум щодо скасування пункту 57 протокольного рішення комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21 березня 2025 року №52/168.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що пунктом 57 протокольного рішення комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21 березня 2025 року №52/168 позивачу призначено одноразову грошову договору у зв`язку з загибеллю ОСОБА_2 . Однак згідно оскаржуваного пункту зазначене рішення було скасоване у зв`язку з технічною помилкою. Наголошує, що перебувала на утриманні загиблого, що підтверджується рішенням суду, а приписами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» чи інших нормативно-правових актів не передбачено процесуальної можливості скасування протокольного рішення через технічну помилку, що, на переконання позивача, підтверджує протиправність оскаржуваного рішення.

Ухвалою суду від 03 листопада 2025 позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

12 листопада 2025 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити, а 18 листопада 2025 року витребувані судом документи. Зазначає, що згідно з наданою інформацією, під час автоматизованої обробки документів проєкт рішення Комісії про повернення документів на доопрацювання був технічно помилково переміщений до переліку проєктів рішень про призначення одноразової грошової допомоги. Цей дефект програмного забезпечення призвів до формування помилкового пункту 57 в протоколі №52/168. Вказане не є підтвердженням правомірності набуття права на допомогу, якщо така особа не належить до передбаченого законом кола отримувачів. Скасування такого рішення є правомірною реакцією суб`єкта владних повноважень на помилку, яка спричинила протиправну правову ситуацію. Також наголошує, що на час розгляду спірного питання комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (21 березня 2025 року) позивачем не було доведено віднесення її до осіб, визначених статтею 161 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, що зумовило б можливість Міністерству оборони України прийняти рішення про призначення відповідної грошової допомоги. Додатково зауважує, що оскаржуване рішення жодним чином не порушує прав позивача, оскільки така не мала об`єктивного права на отримання допомоги. Скасування раніше ухваленого індивідуального акту у зв`язку з його протиправністю або помилкою, яка призвела до прийняття неправомірного рішення, не є проявом свавілля, а реалізує позитивний обов`язок органу публічної влади щодо усунення незаконного стану. В розглядуваному випадку Комісія, виявивши, що пункт 57 рішення від 21 березня 2025 року № 52/168 ухвалений внаслідок технічної помилки та за відсутності законних підстав для призначення допомоги, реалізувала своє право на скасування, діючи в межах компетенції, добросовісно та з дотриманням вимог чинного законодавства.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що 23 грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, в якій просила виплатити їй одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_2 рідного брата ОСОБА_2 .

До заяви додала копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серія НОМЕР_1 ; витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 18 вересня 2023 року №265; грошового атестату від 19 вересня 2023 року №19569 та рішення Богунського районного суду міста Житомира від 23 жовтня 2024 року у справі №295/12618/24, яким встановлено факт перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2

15 січня 2025 року тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підписав висновок №1043/10/768, згідно якого ОСОБА_1 має прав на одержання одноразової грошової допомоги.

Відповідно до Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21 березня 2025 року № 52/168 розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про призначення одноразової грошової допомоги, зокрема згідно пункту 57, ОСОБА_1 сестрі загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 у період дії воєнного стану солдата ОСОБА_2 .

Листом від 23 квітня 2025 року №1043/10/6026 начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 підписав оновлену доповідь та висновок стосовно перегляду висновку про можливість виплати одноразової грошової допомоги сестрі колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час дії воєнного стану, ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що вона, відповідно до рішення Богунського районного суду міста Житомира від 23 жовтня 2024 року у справі №295/12618/24 не перебувала на повному утриманні загиблого. Також зазначений лист містить прохання переглянути раніше надіслані документи з урахуванням нового висновку та доповіді, а висновок і доповідь, надіслані ІНФОРМАЦІЯ_4 за №1043/10/768 від 15 січня 2025 року вважати недійсними.

Згідно Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 02 травня 2025 року розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку у зв`язку з технічною помилкою пункт 57 рішення Комісії від 21 березня 2025 року №52/168 скасувати.

Листом від 08 липня 2025 року №220/13/22685 Департамент соціального забезпечення МО України розглянувши адвокатський запит, що стосується скасування рішення про призначення одноразової грошової допомоги повідомила про прийняття зазначеного вище рішення та про те, що документи для розгляду питання щодо можливості призначення та виплати одноразової грошової допомоги членам сім`є загиблого ОСОБА_2 плануються до розгляду на найближчому засіданні комісії, яке заплановано на липень 2025 року.

Як убачається з Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18 липня 2025 року № 57/д розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги, згідно пункту 27, ОСОБА_1 , сестри загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 у період дії воєнного стану солдата ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 2 постанови кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» одноразова грошова допомога виплачується сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 161 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У редакції статті 161 згаданого Закону, чинній на дату смерті військовослужбовця, зазначено, що право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають: батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).

Утриманцями вважаються члени сім`ї , які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до наданих документів заявниця не відноситься до встановленого кола осіб.

Також за поданими документами неможливо встановити, чи є сестра загиблого військовослужбовця непрацездатною (особою з інвалідністю) і перебувала на його утриманні.

Підтверджуючих документів про право на призначення пенсії у разі втрати годувальника або факт призначення даного виду пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на розгляд Комісії заявницею не надано.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 23 жовтня 2024 року у справі №295/12618/24, яке набрало законної сили 28 листопада 2024 року, встановлено факт перебування заявниці на утриманні ОСОБА_2 , однак не встановлено факт отримання пенсі у разі втрати годувальника або факт призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З огляду на викладене документи ОСОБА_1 повернуті на доопрацювання з метою надання документів, які відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підтверджують, що вона перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця (копію судового рішення, що підтверджує право на призначення пенсії в разі втрати годувальника або документів, виданих Пенсійним фондом України, які підтверджують право або факт призначення пенсії в разі втрати годувальника, на дату загибелі військовослужбовця), що дають право на отримання одноразової грошової допомоги.

Уважаючи пункт 3 протокольного рішення Комісії від 02 травня 2025 року про скасування пункту 57 рішення Комісії від 21 березня 2025 року №52/168 у зв`язку з технічною помилкою протиправним, ОСОБА_1 звернулась із цим позовом до суду.

Відповідно до положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII, з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2011-ХІІ), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

У частині 1 статті 16 названого Закону передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до частини 1 статті 161 Закону України №2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації введено на всій території України воєнний стан з 5:30 год. 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та досі триває.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року прийняв постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168).

Пунктом 2 названої постанови в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 161 Закону України №2011-ХІІ, крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Звертаючись до суду з розглядуваним позовом, ОСОБА_1 стверджує, що її право на отримання одноразової грошової допомоги підтверджено пунктом 57 рішення Комісії від 21 березня 2025 року.

Однак відповідач протиправно та безпідставно скасував таке пунктом 3 рішення від 02 травня 2025 року №13/зм.

Разом з тим у подальшому 18 липня 2025 року комісія пунктом 27 протокольного рішення повернула документи про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на доопрацювання.

Позивач зазначене рішення не оскаржує.

Відповідаючи на порушені в позові питання, суд передусім має з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), про наявність якого порушеного права чи інтересу заявила вимоги позивач та можливість його поновлення / захисту в обраний нею спосіб.

Суд звертає увагу на те, що згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З системного аналізу статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

У рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Одночасно, особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки саме цієї особи у сфері публічно-правових відносин.

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду та обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведеним вище положенням чинного законодавства, якими передбачено право звернення фізичної особи до суду з адміністративним позовом про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, кореспондує закріплений у пункті 9 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок позивача обґрунтувати в позовній заяві у справі щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю його прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2023 року у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд установлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За встановлених у цій справі обставин, суд доходить висновку, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим адміністративним позовом її права та інтереси на отримання одноразової грошової допомоги відповідачем у справі оскаржуваним рішенням порушені не були, оскільки подана заява та документи повернуті на доопрацювання іншим рішенням, яке позивач у межах розглядуваної справи не оскаржує.

Метою звернення до суду є реалізація позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги після загибелі рідного брата.

В аспекті спірних правовідносин слід зазначити, що при судовому оскарженні дій та рішень суб`єктів владних повноважень потрібно розмежовувати ті, що лише фіксують певні юридичні факти, проте не створюють правових наслідків безпосередньо і, відповідно, не порушують прав, та ті, що самостійно породжують правові наслідки для особи.

У першому випадку, такі дії та рішення здебільшого носять проміжний або процедурний характер і зазвичай фіксують певну стадію (етап) адміністративної процедури, що закінчується остаточним рішенням, іноді зверненням до суду з позовом.

Іншим випадком є дії та рішення суб`єкта владних повноважень, які безпосередньо впливають на права, свободи та обов`язки особи, і відповідно самостійно породжують правові наслідки для неї.

Таким чином, критерієм розмежування актів / дій, які можуть бути оскаржені до суду, є їхні правові наслідки. Якщо такі наслідки настають, відповідний акт чи дії можуть бути самостійним предметом судового оскарження.

Повертаючись до суті спору, суд зазначає, що позивач предметом оскарження визначила пункт 3 рішення Комісії від 02 травня 2025 року №13/зм, яким скасований пункт 57 протоколу засідання Комісії від 21 березня 2025 року №52/168 у зв`язку з технічною помилкою.

У подальшому 18 липня 2025 року пунктом 27 протоколу Комісії №57/д документи позивача повернуті на доопрацювання.

Тобто рішення від 02 травня 2025 року є лише проміжним етапом у процедурі розгляду питання щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги, за яким слідують інші етапи, зокрема за наслідком останнього вирішується питання про призначення або відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, а також повернення документів на доопрацювання, після якого безпосередньо настають правові наслідки для заявника.

Отже, рішення, яке оскаржує позивач, є проміжними в процедурі розгляду заяви про призначення одноразової грошової допомоги та носить процедурний характер, а тому воно не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки безпосередньо не зумовлює самостійних правових наслідків для позивача і, відповідно, не породжує для неї права на судовий захист.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі №990/309/24.

Додатково суд зауважує, що оскаржуване позивачем рішення реалізоване прийняттям 18 липня 2025 року рішення за результатами розгляду заяви позивача про призначення їй одноразової грошової допомоги, тобто вичерпало свою дію.

А згідно усталеної судової практики Верховного Суду вичерпання дії (реалізація) рішення та прийняття за його наслідками іншого рішення, яке впливає на право особи, виключає можливість його оскарження в судовому порядку, а надання правової оцінки такому рішенню здійснюється під час розгляду спору щодо правомірності рішень, прийнятих за наслідками реалізації такого рішення.

З урахуванням установленого в ході розгляду справи факту відсутності на момент звернення з позовом до суду порушеного права чи інтересу позивача оспорюваним рішенням, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд уважає, що у задоволенні позову належить відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

05.01.26