Справа № 200/10344/25
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2025-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про забезпечення позову

31 грудня 2025 року Справа №200/10344/25

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Абдукадирова К.Е., розглянувши у письмовому провадженні заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

29.12.2025 ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 через підсистему ЄСІТС Електронний суд, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, оформлене протоколом № 17 від 25 грудня 2025 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 прийняти рішення, яким надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (як особі, яка самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду).

Крім того, позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформленого Протоколом № 17 від 25 грудня 2025 року, в частині відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації громадянину ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії, спрямовані на призов на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 (зокрема, видавати мобілізаційні розпорядження, "бойові повістки", направляти до навчальних центрів або військових частин) до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі по суті спору.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначив, що 19.12.2025 року він звернувся до відповідача із заявою № 5232 щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (самостійне виховання дитини).

Протоколом від 25 грудня 2025 року № 17 Комісія при ІНФОРМАЦІЯ_5 відмовила у наданні відстрочки. Підставою для відмови зазначено відсутність рішення суду про позбавлення матері батьківських прав, яке набрало законної сили.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення Комісії (Протокол № 17 від 25.12.2025) фактично відкриває шлях до негайної примусової мобілізації позивача. Оскільки, позивач є єдиним годувальником та вихователем малолітньої доньки, його призов на військову службу призведе до того, що дитина залишиться без батьківського піклування. На його думку, це неминуче спричинить вилучення дитини з сім`ї органами опіки та поміщення її до державного закладу (інтернату), що завдасть непоправної психологічної травми дитині, яка вже має статус ВПО та постраждала від воєнних дій. Вважає, якщо його буде призвано на військову службу під час мобілізації в особливий період, він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Приписами частин 2 та 3 статті 154 КАС України визначено, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з повідомленням заінтересованих сторін у встановлений судом строк.

Суд не вбачає необхідності для повідомлення учасників справи та для виклику особи, яка подала заяву про забезпечення позову, необхідність у призначенні справи розгляду у судовому засіданні з повідомленням заінтересованих сторін також відсутня.

Відтак, розгляд поданої заяви про забезпечення позову проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення сторін.

Дослідивши заяву позивача про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частиною першою та другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Забезпечення позову - це надання позивачу тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом (постанова Верховного Суду від 20.03.2019 року в справі № 826/14951/18).

Відтак, у кожному випадку суд повинен надати оцінку характеру ймовірних наслідків оскаржуваного рішення (дій чи бездіяльності) відповідача і лише у виняткових випадках за клопотанням позивача чи з власної ініціативи постановити ухвалу про забезпечення позову.

Статтею 150 КАС України визначено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 01 червня 2022 року у справі №580/5656/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 380/14241/23.

Таким чином, обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі й із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову заявник посилається на те, що протоколом від 25 грудня 2025 року № 17 Комісія при ІНФОРМАЦІЯ_5 відмовила у наданні відстрочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (самостійне виховання дитини). Підставою для відмови зазначено відсутність рішення суду про позбавлення матері батьківських прав, яке набрало законної сили.

З огляду на викладене, позивач допускає, що його буде призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та зазначає, що у разі призову його на військову службу під час мобілізації в особливий період, він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить виконання рішення суду.

Отже, у заяві про забезпечення позову позивач ставить питання про зупинення дії рішення Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформленого Протоколом № 17 від 25 грудня 2025 року, в частині відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації громадянину ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії, спрямовані на призов на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 (зокрема, видавати мобілізаційні розпорядження, "бойові повістки", направляти до навчальних центрів або військових частин) до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі по суті спору.

Суд зазначає, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (надалі Закон №2232-XII), частиною 1 статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 3 статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

При цьому за приписами частини сьомої статті 1 Закону №2232-XII виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

В силу пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 Про загальну мобілізацію постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом. В подальшому строк проведення мобілізації продовжувався відповідними Указами Президента України та на даний час проведення мобілізації триває.

Згідно з статтею 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 № 3543-XII (надалі Закон № 3543-XII) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно з підпунктом 1 пункту 27 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560 (далі - Порядок №560), під час мобілізації громадяни викликаються до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів з метою: взяття на військовий облік; проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби; уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки); призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.

Виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1) (пункт 28 Порядку № 520).

Згідно з пунктом 29 Порядку № 520 у повістці зазначаються, зокрема, мета виклику до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділів чи відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ.

Частиною 9 статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу визначено, зокрема, що військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

З аналізу вищезазначених норм випливає, що військовозобов`язані, які були призвані на військову службу під час мобілізації, в особливий період, набувають нового юридичного статусу - військовослужбовці.

При цьому особа, яка має право на відстрочку/бронювання, не повинна підлягати призову на військову службу під час мобілізації.

Таким чином, якщо заявника буде призвано на військову службу під час мобілізації в особливий період, він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить реалізацію права на відстрочку, а також унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, оскільки надання відстрочки/бронювання від призову на військову службу під час мобілізації особі, яка вже є військовослужбовцем, є неможливим.

Суд зауважує, що матеріали справи містять докази, які підтверджують те, що позивач - ОСОБА_1 одноосібно виховую неповнолітню доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а саме: Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 03.09.2024 року у справі № 237/1313/24 місце проживання дитини визначено разом із батьком. Судом встановлено, що мати, ОСОБА_3 , фактично покинула доньку в умовах АТО та згодом воєнного стану, не вжила заходів для її евакуації, чим створила загрозу життю та здоров`ю дитини. Крім того, встановлено, що мати не цікавиться життям доньки, не телефонує їй, не несе витрат на утримання та повністю самоусунулася від виховання.

З метою юридичного закріплення цього факту, позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення матері батьківських прав. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.02.2025 р. у справі № 237/4025/24 відкрито відповідне провадження. Станом на 19.12.2025 року судовий розгляд триває.

Разом з тим, матеріали справи містять наступні документи:

- довідку про взяття на облік ВПО від 16.09.2021 року: підтверджує, що у 2021 році ОСОБА_2 проживала разом з батьком, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , без матері;

- розпорядження керівника міської військово-цивільної адміністрації № 854 від 06.10.2021 року: про надання дитині статусу постраждалої внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. У документі офіційно зафіксовано фактичне місце проживання дитини саме з батьком за вищевказаною адресою. Довідка Зорянського закладу загальної середньої освіти № 02-20/11 від 07.02.2024 року: адміністрація школи засвідчує, що ОСОБА_2 виховується виключно батьком, який постійно спілкується з класним керівником та цікавиться шкільним життям. Водночас, за весь період навчання мати жодного контакту зі школою не підтримувала та з вчителями не спілкувалася;

- акт обстеження умов проживання: комісією встановлено, що житлово-побутові умови є задовільними, для розвитку дитини створено всі необхідні умови (місце для сну, навчання, одяг за сезоном). В Акті зазначено: Батько опікується дитиною. Мати, ОСОБА_3 , спільно з дитиною не проживає.

- довідку про склад сім`ї № 27/10-16 від 23.02.2024 року: підтверджує, що за адресою ( АДРЕСА_3 ) мешкали лише: Позивач (батько), його донька ОСОБА_4 та мати Позивача ОСОБА_5 . Мати дитини до складу сім`ї не входить і за адресою не проживає;

- виписку з медичної карти від 12.02.2024 року: підтверджує факт проживання дитини за вказаною адресою та здійснення медичного нагляду за нею за місцем проживання батька.

Докази спільного переміщення та облаштування на новому місці (Кіровоградська область): факт евакуації та переміщення батька разом із донькою на підконтрольну територію України підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04 липня 2024 року. Згідно з довідкою № 3521- (на батька) та довідкою № 3521- (на дитину), вони разом перемістилися з тимчасово окупованої території та мають спільне фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 . У документах ОСОБА_1 зазначений як законний представник дитини.

Факт одноосібного виховання та утримання дитини батьком також підтверджується Висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Кам`янецької селищної ради від 27.11.2025 року № 194, який встановив повне самоусунення матері, ОСОБА_3 , від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, комісією на підставі зібраних доказів зафіксовано відсутність участі матері у житті доньки. Виключна роль батька доведена об`єктивними даними установ: згідно з довідкою КНП Центр первинної медико-санітарної допомоги від 23.10.2025 року № 411, лише батько піклується про здоров`я дитини та відвідує з нею лікарів, а характеристика Ліцею Кам`янецької селищної ради від 23.10.2025 року № 571 підтверджує, що він приділяє належну увагу навчанню, постійно контактує з педагогами та відвідує батьківські збори, тоді як мати у школі жодного разу не з`являлася, також підтвердженням відсутності матері є той факт, що вона проігнорувала засідання комісії із захисту прав дитини (протокол від 21.11.2025 № 11), у зв`язку з чим орган опіки рекомендував оголосити її в розшук через Національну поліцію.

Суд зазначає, що з долучених до заяви про забезпечення позову матеріалів встановлені підстави, які свідчать про те, що невжиття судом заходів забезпечення позову створить очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам заявника або ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду за наслідками розгляду даної справи.

Наведене свідчить про наявність порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача на момент його звернення до суду, що є обов`язковою умовою надання правового захисту судом.

Суд погоджується з аргументами заявника про те, що якщо його буде призвано на військову службу під час мобілізації в особливий період, він набуде статусу військовослужбовця, що унеможливить реалізацію його права на відстрочку в разі встановлення наявності у нього такого права.

Зокрема, суд вважає, що у разі задоволення судом позову заявника до відповідача (РТЦК), поновлення прав заявника буде неможливим, оскільки надання відстрочки від призиву на військову службу під час мобілізації особи, яка вже є військоволслужбовцем є неможливим.

Отже, наявна підстава для забезпечення позову, яка передбачена пункту 1 частини 2 статті 150 КАС України.

При цьому суд зауважує, що забезпечення мобілізації в Україні є надважливим завданням у воєнний час, однак, у даному випадку, мобілізація має становити баланс між приватним інтересом мобілізованого та публічним інтересом держави. Віднайти такий баланс у разі спору можливо лише за наслідками розгляду справи по суті та прийняття судового рішення.

Вжиття заходів забезпечення позову у запропонований заявником спосіб не суперечить меті застосування правового інституту забезпечення позову та забезпечить ефективність судового захисту у разі задоволення цього позову. Водночас такий захід забезпечення позову відповідає положенням Кодексу адміністративного судочинства України та не відноситься до переліку заборон щодо забезпечення позову, передбачених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 150 154, 156, 243, 248, 256, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Зупинити дію рішення Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформленого Протоколом № 17 від 25 грудня 2025 року, в частині відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації громадянину ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії, спрямовані на призов на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 (зокрема, видавати мобілізаційні розпорядження, "бойові повістки", направляти до навчальних центрів або військових частин) до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі по суті спору.

Копію ухвали про забезпечення позову негайно надіслати до ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Першого апеляційного адміністративного суду.

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Повний текст ухвали складений та підписаний 31 грудня 2025 року.

Суддя К.Е. Абдукадирова