Справа № 460/5171/25
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2025-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

30 грудня 2025 року

м. Київ

справа №460/5171/25

адміністративне провадження № К/990/53516/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Кравчука В.М. та Шарапи В.М. перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року

у справі №460/5171/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області

про зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач, Управління), в якому просив суд визнати протиправними дії (бездіяльність) щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії, зобов`язати Управління провести перерахунок та виплату пенсії з 01 лютого 2023 року, виходячи із сум грошового забезпечення, зазначеного в довідці Фінансово-економічного управління Адміністрації Державної прикордонної служби України № 11/23024-суд від 24 лютого 2025 року, з обов`язковим підвищенням пенсії (щорічної індексації) за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ) з 01 березня 2024 року на коефіцієнт збільшення 1,0796, встановлений постановою Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» від 23 лютого 2024 року № 185 (далі - постанова КМУ № 185), та з 01 березня 2025 року на коефіцієнт збільшення 1,115, встановлений постановою Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» від 25 лютого 2025 року № 209 (далі - постанова КМУ № 209).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у справі № 460/5171/25 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Адміністрації Державної прикордонної служби України № 11/23024-суд від 24 лютого 2025 року, починаючи з 01 лютого 2023 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 лютого 2023 року на підставі довідки Адміністрації Державної прикордонної служби України № 11/23024-суд від 24 лютого 2025 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

16 травня 2025 року на адресу Рівненського окружного адміністративного суду надійшла заява позивача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Додатковим рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року у справі № 460/5171/25 заяву позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судовий збір у розмірі 605,60 грн.

У задоволенні решти вимог заяви - відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року залишене без змін.

Не погодившись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 13 грудня 2025 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Скаржником наведено наступні підстави для касаційного оскарження рішень судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності № 460/5171/25, які передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у додаткових постановах Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі №440/3005/19, від 06 травня 2024 року у справі № 640/16655/21, у постановах від 13 січня 2025 року у справі № 160/28752/23, від 27 січня 2025 року у справі № 200/422/24, від 29 листопада 2025 року у справі № 580/460/24 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 9901/104/20 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 9901/76/19.

Аналізуючи посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 06 травня 2024 року у справі № 640/16655/21, від 13 січня 2025 року у справі № 160/28752/23, від 27 січня 2025 року у справі № 200/422/24, від 29 листопада 2025 року у справі № 580/460/24, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 9901/104/20 та додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 9901/76/19, Суд зауважує, що останні не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції як належні підстави, передбачені пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

З аналізу змісту зазначених судових рішень убачається, що у них вирішувалося виключно питання розподілу судових витрат у конкретних процесуальних ситуаціях, однак правових висновків або узагальнених позицій щодо застосування статті 139 КАС України у спорах про пенсійне забезпечення або щодо критеріїв пропорційного розподілу судових витрат у разі часткового задоволення багатокомпонентних позовних вимог у таких справах Верховним Судом або Великою Палатою Верховного Суду не сформульовано.

Отже, зазначені судові рішення не містять висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а тому не можуть вважатися релевантними для цілей касаційного перегляду у розумінні частини четвертої статті 328 КАС України.

Окремо суд касаційної інстанції оцінює посилання скаржника на додаткову постанову Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 440/3005/19, у якій зазначено, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовних вимог немайнового характеру не застосовується. Вказана правова позиція не може бути застосована до спірних правовідносин у цій справі з огляду на істотну відмінність предмета спору та характеру заявлених позовних вимог.

У справі № 440/3005/19 предметом судового розгляду була єдина, неподільна вимога немайнового характеру - зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати відповідь на запит, яка є однорідною за своїм змістом, не поділяється на самостійні складові та може бути або задоволена, або відхилена виключно у повному обсязі. Саме за таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про неможливість застосування принципу пропорційності, оскільки були відсутні об`єктивні критерії для визначення частки задоволення однієї неподільної вимоги.

Натомість у цій справі заявлено декілька самостійних позовних вимог, які мають різний юридичний зміст, різні правові наслідки та різний обсяг судової перевірки, зокрема вимогу про визнання протиправною відмови у перерахунку пенсії як немайнову вимогу, вимогу про зобов`язання здійснити перерахунок пенсії за визначений період із конкретними складовими грошового забезпечення, а також вимогу про врахувати при такому перерахунку суми індексації. Кожна з таких вимог є юридично автономною, може бути задоволена або відхилена незалежно від інших та підлягає самостійній оцінці судом, у тому числі при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати розподіляються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у цій справі позовні вимоги не були задоволені у повному обсязі, а суд визнав обґрунтованими лише частину заявлених вимог, відмовивши в іншій частині, позов об`єктивно не може вважатися задоволеним повністю, що створює правові підстави для пропорційного розподілу судових витрат відповідно до вимог процесуального закону.

Отже, доводи скаржника щодо незастосування принципу пропорційності є необґрунтованими, оскільки правова позиція Верховного Суду у справі № 440/3005/19 сформульована за інших фактичних та правових обставин, у справі, рішення у якій оскаржуються, наявні кілька самостійних позовних вимог, які були задоволені лише частково, а часткове задоволення позову прямо зумовлює застосування частини третьої статті 139 КАС України. Таким чином, рішення судів попередніх інстанцій у частині пропорційного розподілу судових витрат є законними, обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам процесуального закону.

Таким чином, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржником у касаційній скарзі посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Крім того, Суд також зазначає, що скаржником не наведено жодних підстав, передбачених імперативними приписами частини п`ятої статті 328 КАС України для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги та здійснення касаційного перегляду рішення суду першої та апеляційної інстанцій.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частиною четвертою та частиною п`ятою статті 328 КАС України скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічного висновку стосовно віднесення даної категорії справ до справ незначної складності дійшов Верховний Суд, зокрема в ухвалах від 01 листопада 2021 року у справі №300/103/21, від 29 травня 2023 року у справі №580/1544/22, від 29 серпня 2023 року у справі №380/17304/22, від 01 квітня 2024 року у справі №826/7778/17 та від 13 травня 2025 року у справі №560/2967/24.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року у справі №460/5171/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання вчинити певні дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді В.М. Кравчук

В.М. Шарапа