Справа № 520/22337/25
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2026-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 січня 2026 року

м. Київ

справа №520/22337/25

адміністративне провадження № К/990/53530/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мацедонської В.Е.,

суддів - Мельник-Томенко Ж.М., Кашпур О.В.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року

та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року

у справі № 520/22337/25 за позовом ОСОБА_1 до Керівника апарату Харківського районного суду Харківської області Мазур Олени Олександрівни про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою до судді Харківського районного суду Харківської області Пілюгіної Олени Миколаївни, керівника апарату Харківського районного суду Харківської області Мазур Олени Олександрівни, в якому просив:

- визнати дії судді Харківського районного суду Харківської області О.М. Пілюгіної ненадання позивачу інформації на заяву позивача від 08.08.2025 року про мету зберігання у судовій справі №635/855/24 25 заяв позивача від 24.11.2025 року, що не відносяться до розгляду судової справи №635/855/24 та мають персональні дані позивача та конфіденційну інформацію про позивача, та їх поширення, неправомірними;

- визнати дії керівника апарату Харківського районного суду Харківської області О.О. Мазур наданням позивачу відповіді на заяву позивача від 08.08.2025 року щодо мети зберігання у судовій справі №635/855/24 25 заяв позивача від 24.11.2025 року, які не відносяться до розгляду судової справи №635/855/24 та мають персональні дані позивача та конфіденційну інформацію про позивача, та поширюються суддею О.М. Пілюгіною, неправомірними, такими що порушили права позивача гарантовані п. 1 ч.2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних»;

- зобов?язати суддю Харківського районного суду Харківської області О.М. Пілюгіну надати позивачу інформацію на заяву позивача від 08.08.2025 року про мету зберігання у судовій справі №635/855/24 25 заяв позивача від 24.11.2025 року, що не відносяться до розгляду судової справи №635/855/24 та мають персональні дані позивача та конфіденційну інформацію про позивача та їх поширення.

- зобов?язати керівника апарату Харківського районного суду Харківської області О. О Мазур в подальшому не втручатись в розгляд звернень позивача, розгляд яких не відноситься до її компетенції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року, позовну заяву повернуто позивачу.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу до Верховного Суду.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Суд зазначає наступне.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові), 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

З матеріалів касаційного провадження вбачається, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано усунути вказані недоліки протягом 5 днів з моменту отримання копії ухвали, а саме надати до суду докази сплати судового збору.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Керівника апарату Харківського районного суду Харківської області Мазур Олени Олександрівни про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.

Як зазначив суд, ухвалу суду від 25.08.2025 року засобами поштового зв`язку було направлено на адресу позивача вказану у позовній заяві. Позивачем дану ухвалу було отримано 04.09.2025 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.

Відтак, позивач належним чином повідомлений про наслідки неусунення недоліків позовної заяви. У наданий судом термін позивач не усунув недоліки поданого позову. Станом на 22.09.2025 року недоліки позовної заяви позивачем не усунуто.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Враховуючи викладене, суд вважав, що позовна заява підлягає поверненню.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати зазначену ухвалу та направити справу для подальшого розгляду судом першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у доступі до правосуддя. Так, надана позивачем довідка з ПФУ є довідкою про отримання ним пенсії за віком, а не про доходи. Судом першої інстанції при розгляді клопотання про звільнення від сплати судового збору застосовано не висновок Конституційного Суду України у справі про розгляд питання про пенсійне забезпечення, а саме рішення, що є неналежним застосуванням правової норми. Таким чином, суд незаконно повернув позовну заяву з посиланням на рішення Конституційного Суду України, яке не повністю визначає те, що визначено у висновку Конституційного Суду України відносно визначення пенсії як доходу.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, суд виходив з наступного.

У разі подання позивачем клопотання про звільнення від сплати судового збору, суд повинен надати йому оцінку з урахуванням поданих заявником доказів на його обґрунтування та вирішити його шляхом задоволення/відмови із наведенням відповідних підстав.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 заявив клопотання про звільнення від сплати судового збору, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем.

В обґрунтування вказаного клопотання зазначив, що отримує лише пенсію, доходів не має, на підтвердження чого надав суду довідку ГУ ПФУ в Харківській області про доходи за 2024 рік та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за 2024 рік. Також позивач зазначив, що сума сплати судового збору за подання позовної заяви перевищує 5 відсотків його річного доходу за попередній календарний рік.

Відмовляючи в задоволенні клопотання ухвалою від 25.08.2025, суд першої інстанції, з посиланням на положення ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", установив, що позивач перебуває на пенсійному обліку та отримує пенсію за віком, розмір якої за 2024 рік склав 47 358,70 грн, інформація щодо джерел/сум нарахованого (виплаченого) доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків за 2024 щодо позивача відсутня.

Застосовуючи положення п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", суд першої інстанції встановив, що 5 % річного доходу позивача становить 2367,93 грн (47358,70 грн (сума, яка була отримана позивачем за 2024 рік згідно наданої довідки) х 0,05).

При цьому в даному випадку суд першої інстанції правомірно розрахував, що за подання даного позову позивачу необхідно було сплатити 1211, 20 грн за одну позовну вимогу немайнового характеру.

Враховуючи це, суд першої інстанції констатував, що розмір судового збору за подачу даного позову (1211, 20 грн) не перевищує 5% розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік (пенсійні виплати 47358,70 грн) та дійшов висновку, що клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору не є обґрунтованим, не підтверджено достатніми доказами та не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції, а доводи позивача, зазначені у клопотанні та в апеляційній скарзі щодо того, що пенсія відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі № 1-р/2018 від 27.02.2018 не є доходом, а один із видів соціальних виплат у розумінні статті 46 Конституції України, не прийняла до уваги, оскільки такий висновок надано в аспекті податкового законодавства, зокрема, положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, тому такі висновки не є релевантними до обставин даної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 520/495/23, від 30.04.2024 у справі № 520/497/23, які в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Окрім того, в ухвалі від 10.05.2019 у справі № 9901/166/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що належним доказом, який може слугувати підставою для вирішення судом питання про звільнення від сплати судового збору, є довідка органу Пенсійного фонду України про розмір виплаченої пенсії за попередній календарний рік або довідка органу доходів і зборів про відсутність інших доходів за попередній календарний рік.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Отже, чинним законодавством визначено право суду, а не обов`язок щодо відстрочки, розстрочки, зменшення розміру судового збору або звільнення заявника від сплати судового збору. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Вказане кореспондується із приписами національного законодавства, зокрема, ст. 8 Закону України "Про судовий збір", ст.133 КАС України.

Оскільки вимоги ухвали суду від 25.08.2025 у строк, установлений судом, позивачем не виконано (жодних клопотань, заяв, тощо позивач до суду не надавав), колегія суддів погоджувалася з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу.

Доводи позивача про те, що суд першої інстанції неправомірно не звільнив його від сплати судового збору, не заслуговують на увагу, оскільки, як вже зазначалось, обґрунтування клопотання про звільнення від сплати судового збору відповідними обставинами та підтвердження належними доказами є обов`язком саме заявника, а приписами КАС України прямо закріплено, що якщо заявник не усунув недоліки позовної заяви, яку було залишено без руху, у встановлений судом строк, це є підставою для повернення позовної заяви.

Всі інші доводи, які наведені в апеляційній скарзі, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали.

Разом з цим колегія суддів уважала за необхідне зауважити, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, і позивач може звернутися з клопотанням про відстрочення або розстрочення сплати судових витрат на визначений строк.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 у справі № 520/22337/25 - залишено без змін.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з висновками судів та вважає, що вони вийшли за межі норм права та неправомірно визнали пенсію доходом. Отже, касаційна скарга зводить до незгоди позивача з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, яка не підлягає перегляду у касаційному порядку.

Так позивач звернувся до Верховного Суду з оскарженням ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року, яка залишена без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року, якою позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з не усуненням недоліку, визначеному в ухвалі від 25 серпня 2025 року, яку було отримано позивачем 04.09.2025 року. У своїй касаційній скарзі позивач не зазначає причин неусунення недоліків позовної заяви.

З огляду на наведене, Верховний Суд зазначає, що позивачем не спростовано висновки суду щодо неусунення недоліків позовної заяви, а суд, повертаючи позов, правильно застосував норми процесуального права (стаття 169 КАС України), що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а рішення суду касаційної інстанції за наслідками касаційного розгляду цієї касаційної скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що, в свою чергу, відповідно до частини третьої статті 333 КАС України є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 169, 296, 298, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі № 520/22337/25 за позовом ОСОБА_1 до Керівника апарату Харківського районного суду Харківської області Мазур Олени Олександрівни про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді Ж. М. Мельник-Томенко

О. В. Кашпур