Справа № 420/13716/25
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2025-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року по справі №420/20809/21, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 05.05.2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області, в якій позивач просить суд стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року по справі №420/20809/21 за період з 14.03.2023 року по 06.04.2025 року у сумі 502044,80 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач, з покликанням на фактичні обставини справи, зазначає, що на виконання рішення суду по справі №420/20809/21 відповідач видав наказ Головного управління ДФС в Одеській області від 07.04.2025 № 1-о-ДФС, яким скасовано наказ ГУ ДФС в Одеській області № 256-о від 27.09.2021 «Про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 » та поновлено позивача на посаді старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області з 28 вересня 2021 року. Затримка виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 року по справі № 420/20809/21 у період з 14.03.2023 року (наступний день від дня прийняття рішення) по 06.04.2025 року (переддень прийняття наказу про поновлення позивача на посаді) складає всього 755 календарних дні.

З урахуванням затримки відповідачем виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, ОСОБА_1 вважає, що його на користь відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року по справі №420/20809/21 за період з 14.03.2023 року (наступний день від дня прийняття рішення) по 06.04.2025 року (переддень прийняття наказу про поновлення позивача на посаді) у сумі 502044,80 грн. (664,96 грн.*755 дні)

Ухвалою від 20.10.2022 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_2 , відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

30.05.2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що фактичний та у повному обсязі розрахунок з позивачем за вимушений прогул в розмірі 502 044,80 грн. можливий за умови наявності відповідних бюджетних асигнувань на відповідні цілі за рахунок коштів Державного бюджету України, що не залежить від Комісії з реорганізації головного управління ДФС в Одеській області.

Станом на дату вирішення даної справи інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено таке.

15.03.2023 Одеський окружний адміністративний суд прийняв рішення по справі №420/20809/21, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області, Головного управління ДПС в Одеській області задовольнив частково, а саме вирішив: - визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС України в Одеській області №256-о від 27.09.2021 Про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_3 , яким звільнено з посади податкової міліції ОСОБА_1 , підполковника податкової поліції - старшого слідчого з особливо важких справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області в запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом г (через скорочення штатів) згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим Постановою КМУ від 29.07.1991 №114; - поновити ОСОБА_1 підполковника податкової міліції на посаді старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області з 28.09.2021. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді з 28.09.2021. - у решті позовних вимог відмовити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 року по справі №420/19616/23, яке набрало законної сили стягнуто з Головного управління ДФС в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.09.2021 року по 15.03.2023 року у сумі 250689,92 грн.

На виконання рішення суду по справі №420/20809/21 відповідач видав наказ Головного управління ДФС в Одеській області від 07.04.2025 № 1-о-ДФС, яким скасовано наказ ГУ ДФС в Одеській області № 256-о від 27.09.2021 «Про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 » та поновлено позивача на посаді старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області з 28 вересня 2021 року.

Тобто, рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/20809/21 від 15.03.2023 року в частині поновлення ОСОБА_1 підполковника податкової міліції на посаді старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області з 28.09.2021 року виконано лише 07.04.2025 року.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено в Кодексі законів про працю України.

В ст. 1 Кодексу законів про працю України встановлено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. (ч.1). При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2). Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.8).

В ст. 236 КЗпП України зазначено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить рішення про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Великою Палатою Верховного Суду, викладено у постанові від 13.10.2020 у справі № 712/9213/18 та Верховним Судом, зазначено в постановах від 21.04.2021 у справі № 826/19766/16, від 21.04.2021 у справі № 640/6398/19, що вимушеним прогулом, у розумінні статті 235 КЗпП України, є період часу, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, який триває з дня звільнення працівника до дня винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

Зі змісту статей 235, 236 КЗпП України вбачається, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Приписами ст. 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2, ч.3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Системний аналіз вищенаведених положень законодавства дозволяє дійти висновку, що чинне законодавство не містить жодних застережень щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Усталеною є правова позиція у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19 про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.

Окрім того, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі № 815/1676/18 дійшов висновку, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі № 760/9521/15-ц.

З досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/20809/21 від 15.03.2023 року в частині поновлення ОСОБА_1 підполковника податкової міліції на посаді старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області з 28.09.2021 року підлягало до негайного виконання, проте фактично виконане шляхом видання наказу Головного управління ДФС в Одеській області від 07.04.2025 № 1-о-ДФС.

Верховний Суд у постановах від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі №280/360/19 вказав, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

У спірних правовідносинах має місце протиправна бездіяльність відповідача, яка полягала у несвоєчасному виконанні рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/20809/21 від 15.03.2023 року в частинні поновлення ОСОБА_1 на посаді з 28.09.2021 року

Отже, ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за час затримки відповідачем виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/20809/21 від 15.03.2023 року починаючи з 16.03.2023 (наступний робочий день після проголошення судового рішення) по 06.04.2025 (день, що передував виконанню рішення), що складає 537 робочих дні.

Доказів виплати позивачці середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачем до суду не надано.

Щодо визначення розміру середньоденного заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі для проведення відповідного розрахунку, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури зарплати.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 зазначено, що оцінюючи правову природу спору в розглядуваній справі, суд виходить з того, що вимоги, зокрема: про стягнення середнього заробітку за час недопускну до виконання повноважень, є спором щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати, тобто спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці особи, яка перебувала на публічній службі.

Верховний Суд у постанові від 04.08.2022 в справі № 380/6229/20 зазначив, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі.

Також суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12.08.2020 у справі № 2140/1510/18, що правова природа середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь працівника, якого поновлено на роботі та середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, є однаковими.

В правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 відображено, що виплата середнього заробітку проводиться за весь період вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, зокрема, можливого працевлаштування на іншу роботу та отримання на ній заробітної плати.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (в редакції чинній на час виниклих правовідносин).

В п.п. «з» п. 1 Порядку №100 зазначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Відповідно до абз.3-4 пункту 2 розд. 2 Порядку №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з пунктом 5 розд. 4 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розд. 4 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

У рішенні суду по справі №420/19616/23 від 07.09.2023 року, яке надбало законної сили, згідно Довідки від 04.10.2021 року №497/Х/15-97-09, виданої Головним управлінням ДФС України в Одеській області (Комісія з реорганізації) ОСОБА_1 , який працював в ГУ ДФС України в Одеській області з 29.10.2014 року по 27.09.2021 року на посаді старший слідчий з особливо важливих справ, грошове забезпечення останнього за два календарні місяці роботи до звільнення складає 28593, 12 грн., а саме: липень 2021 року 14872, 76 грн.; серпень 2021 року 13720,36 грн.

Кількість робочих днів за останні два календарні місяці до звільнення складає 43 дні: липень 2021 року 22; серпень 2021 року 21.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає: 664,96 грн. (28593,12/43).

Затримка виконання рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/20809/21 від 15.03.2023 року щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді у період з 16.03.2023 (наступний робочий день після проголошення судового рішення) по 06.04.2025 (день, що передував виконанню рішення) становить 537 робочий дні.

Відповідачем під час розгляду даного спору не було доведено законності затримки виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді за період з 16.03.2023 по 06.04.2025, становить: 664,96 грн. (середньоденний заробіток) х 537 робочих дні (кількість днів прострочення) = 357083,52 грн.

Отже, стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає 357083,52 грн. середній заробіток за час затримки виконання рішення суду щодо поновлення її на посаді за період з 16.03.2023 року по 06.04.2025 року.

Згідно з позицією Верховного Суду в постанові від 15.02.2019 в справі № 826/6583/14, суми, які суд застосовує для стягнення на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу обраховується судом без відрахування сум податків і зборів. Дані податки і збори підлягають відрахуванню при виплаті працівникові розрахованих сум за судовим рішенням.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Що ж стосується відсутності фінансування, то ця обставина не є підставою для відмови у задоволенні цього позову,

За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі Кечко проти України (рішення від 8 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Так, ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року по справі №420/20809/21 задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року по справі №420/20809/21 за період з 16.03.2023 року по 06.04.2025 року у сумі 357083,52 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скаргидо П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління ДФС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, ).

Суддя О.А. Вовченко