Справа № 460/8300/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/8300/24 пров. № А/857/34147/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кузьмича С. М., Мікули О. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на окрему ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року в справі № 460/8300/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення 30 липня 2025 року,

місце ухвалення рішення м.Рівне,

дата складання повного тексту рішення 30 липня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач) про перерахунок та виплату пенсії відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 230/96-ВР, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р (1)/2021.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(11)/2021, відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 230/96-ВР.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок основної пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2024 згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р (1)/2021, відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №230/96-ВР, у розмірі 6-ти мінімальних пенсій за віком та виплачувати основну пенсію у розмірі не менше 6-ти мінімальних пенсій за віком.

Надалі, 23.07.2025 позивач звернулася до суду першої інстанції із заявою про визнання протиправними дії суб`єкта владних повноважень на виконання рішення суду, яка обґрунтована тим, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року в справі № 460/8300/24, щодо обчислення основного розміру пенсії по інвалідності позивача відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 01.02.2024, виходячи з величини прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" - 2093,00 грн.

За наслідками розгляду цієї заяви, Рівненський окружний адміністративний суд 30 липня 2025 року постановив окрему ухвалу, якою визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області при виконанні рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 у справі №460/8300/24 в частині застосування при обрахунку ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №230/96-ВР, з 01.02.2024 розрахункової величини мінімальна пенсія за віком в розмірі 2093 грн, а не мінімальна пенсія за віком згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік".

Для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли встановленому судом порушенню закону, зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01.02.2024 основного розміру пенсії по інвалідності згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р (1)/2021, відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №230/96-ВР, у розмірі 6-ти мінімальних пенсій за віком із застосуванням розрахункової величини мінімальна пенсія за віком (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити в задоволенні заяви.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що виконання рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області проведено перерахунок пенсії, внаслідок якого розмір пенсії по інвалідності у розмірі відшкодування фактичних збитків заявника з 01.02.2024 року обраховано із застосуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність 2093,00 грн, що підтверджується рішенням про перерахунок пенсії.

Наголошує, що протокол/розпорядження ГУ ПФ України в Рівненській області щодо перерахунку пенсії позивача, за своєю суттю та правовими наслідками є новим рішенням суб`єкта владних повноважень. Він стосується визначення розміру пенсії за нові періоди, і безпосередньо впливає на обсяг пенсійних прав позивача на майбутнє. Такий акт не є простою арифметичною дією на виконання попереднього рішення, а є самостійним актом індивідуальної дії, що породжує нові правовідносини та, відповідно, може бути предметом окремого судового оскарження.

Ключовим для розмежування нового спору від питань, що підлягають вирішенню виключно в порядку ст.383 КАС України, є те, що позивач оскаржує не сам факт невиконання чи арифметичну помилку при виконанні рішення в справі, а законність та правильність застосування відповідачем норм матеріального права при здійсненні нових перерахунків пенсії за наступні, після ухвалення рішення суду, періоди.

Новий акт відповідача, зокрема протокол/розпорядження, не лише формально пов`язаний з виконанням рішення, але й містить нову юридичну оцінку права позивача, що не відповідає підходу, визначеному в рішенні у справі, оскільки висновки останнього не розкривають механізм перерахунку пенсії (тобто, не визначають врахування відповідачем наступних змін прожиткового мінімуму).

Протокол/розпорядження за своєю формою та змістом відповідає ознакам рішення суб`єкта владних повноважень у розумінні п.19 ч.1 ст.4 КАС України, оскільки має зовнішню визначеність, є актом індивідуальної дії, ухваленим на підставі нових нормативних актів, і породжує нові юридичні наслідки для позивача.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з таких підстав.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України, а судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення в процесуальному законодавстві України. Так, стаття 14 КАС України передбачає, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 372 КАС України визначено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.

Процесуальне законодавство визначає види судового контролю за виконанням судового рішення, а саме, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (статтею 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (статті 383 КАС України).

Наведені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення і підставами для їх застосування є невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, у відповідності до КАС України або звернутись із відповідною заявою в порядку судового контролю за виконанням рішення суду. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

За приписами частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Судова колегія нагадує, що закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою, як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду.

Судовий контроль за виконанням судового рішення, передбачений положеннями ст. 383 КАС України, стосується забезпечення реалізації вже визначених судом прав та обов`язків у межах існуючого рішення. Натомість, підставою для нового позову є виникнення нових правовідносин, коли суб`єкт владних повноважень приймає нові рішення або вчиняє нові дії (навіть якщо вони формально пов`язані з виконанням попереднього рішення), які стосуються інших періодів, ґрунтуються на нових фактичних обставинах чи нормативно-правових актах, та, на думку особи, знову порушують її права чи законні інтереси.

При цьому, необхідно чітко розмежовувати ситуації, коли йдеться виключно про невиконання або неналежне виконання вже ухваленого судового рішення, що охоплюється ст. 383 КАС України, та ситуації, коли на підставі або у зв`язку з виконанням рішення суду суб`єкт владних повноважень вчиняє нові дії або приймає нові рішення, які, на думку позивача, знову порушують його права, або коли спір стосується аспектів, які не були предметом розгляду у справі, хоча й виникли у зв`язку з нею, особливо коли ці нові рішення та дії ґрунтуються на нових нормативно-правових актах, що визначають порядок обчислення розміру пенсії, стосуються нових розрахункових періодів та приймаються у формі окремих індивідуальних актів, що безпосередньо впливають на права та обов`язки особи і не є простою констатацією виконання попереднього судового рішення.

Існування спеціального порядку судового контролю за виконанням судових рішень, передбаченого ст. 383 КАС України, не позбавляє особу права на звернення до суду з новим адміністративним позовом, якщо дії чи рішення суб`єкта владних повноважень, хоч і вчинені в контексті виконання рішення суду, за своєю суттю виходять за межі простого механізму його виконання, стосуються нових правових підстав, нових обставин (наприклад, застосування нових нормативних актів, розміру прожиткового мінімуму за інші періоди, що не були охоплені попереднім рішенням) та створюють нові юридичні наслідки для особи, які, на її думку, порушують її права. Позовне провадження у таких випадках є належним та процесуально допустимим способом захисту і не суперечить логіці інституту судового контролю, який має вужчу спрямованість - на забезпечення реалізації вже винесеного судового акту в тій частині, в якій права та обов`язки сторін були чітко визначені.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірних правовідносинах позивач оскаржує дії пенсійного органу щодо проведення перерахунку пенсії з 01 лютого 2024 року; стверджує, що спірні дії та рішення відповідача, вчинені з посиланням на виконання рішення суду у справі № 460/8300/24, здійснені з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, щодо порядку обчислення пенсії, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на відповідний календарний рік.

Колегія суддів зазначає, що спірне рішення ГУ ПФ України в Рівненській області № 07 від 13.03.2025 року, яким оформлено перерахунки пенсії позивача, за своєю суттю та правовими наслідками є новим рішенням суб`єкта владних повноважень. Він стосується визначення розміру пенсії за нові періоди (зокрема, з 01.02.2024, 01.03.2024, 01.04.2024, 01.01.2025, 01.03.2025 року), і безпосередньо впливає на обсяг пенсійних прав позивача на майбутнє. Такий акт не є простою арифметичною дією на виконання попереднього рішення, а є самостійним актом індивідуальної дії, що породжує нові правовідносини та, відповідно, може бути предметом окремого судового оскарження.

Отже, ключовим для розмежування нового спору від питань, що підлягають вирішенню виключно в порядку ст. 383 КАС України, є те, що позивач оскаржує не сам факт невиконання чи арифметичну помилку при виконанні рішення у справі № 460/8300/24, а законність та правильність застосування відповідачем норм матеріального права при здійсненні нових перерахунків пенсії за наступні, після ухвалення рішення суду, періоди.

Ці перерахунки зумовлені новими юридичними підставами (Законами України про Державний бюджет на відповідні роки) та оформлені новими, самостійними рішеннями пенсійного органу.

Новий акт відповідача, зокрема, рішення № 07 від 13.03.2025 року не лише формально пов`язаний з виконанням рішення суду, але й містить нову юридичну оцінку права позивача, що не відповідає підходу, визначеному в рішенні у справі № 460/8300/24, оскільки висновки останнього не розкривають механізм перерахунку пенсії (тобто, не визначають врахування відповідачем наступних змін прожиткового мінімуму).

Колегія суддів зазначає, що в розглядуваному питанні вбачається новий юридичний спір. Як на підставу своїх дій відповідач посилається на пункт 8 розділу Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" яким установлено, що перерахунок пенсій, надбавок, підвищень та інших доплат до пенсії, який здійснюється з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом на 01.01.2024, проводиться з 01.03.2024 разом зі здійсненням щорічної індексації пенсій, передбаченої частиною другою статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Суд першої інстанції надав оцінку діям відповідача із застосуванням розміру прожиткового мінімуму на рівні 2361,00 грн, з 01.02.2024 та 01.03.2024 з врахуванням вимог пункту 8 розділу Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік".

Водночас такі дії/ рішення пенсійного органу виходять за межі простого виконання судового рішення, при цьому право на застосування конкретного розміру прожиткового мінімуму не підтверджено судовим рішенням у справі № 460/8300/24.

Фактично суд першої інстанції, в порядку судового контролю, вирішив новий публічно-правовий спір, який не охоплюється виконанням вже ухваленого судового рішення.

Таким чином, предметом поданої заяви є не усунення перешкод у виконанні вже встановлених судом в справі № 460/8300/24 зобов`язань, а перевірка правомірності нових рішень та дій відповідача, які стосуються нових обставин та періодів, що не можуть бути предметом судового розгляду та оцінки в межах справи № 460/8300/24.

Отже, оскарження правильності застосування прожиткового мінімуму за 2023, 2024 та 2025 роки, визначених відповідними Законами про Державний бюджет на відповідний рік, та законності рішення пенсійного органу, яким ці перерахунки оформлені, становить самостійний публічно-правовий спір, що підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Колегія суддів вважає, що зазначене рішення № 07 від 13.03.2025 року є окремим індивідуальним актом, що має самостійне правове значення та породжує нові правові наслідки для позивача, навіть якщо формально пов`язані з виконанням вказаного рішення суду. Воно не є лише способом реалізації вже визначених судом зобов`язань, а тому може бути предметом нового позову.

Колегія суддів зазначає, що рішення № 07 від 13.03.2025 року за своєю формою та змістом відповідає ознакам рішення суб`єкта владних повноважень у розумінні п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, оскільки має зовнішню визначеність, є актом індивідуальної дії, ухваленим на підставі нових нормативних актів, і породжує нові юридичні наслідки для позивача.

Додатково колегія суддів наголошує на тому, що порядок застосування розміру мінімальної заробітної плати під час перерахунку пенсії позивача не визначений в судовому рішенні.

Предметом спору у справі № 460/8300/24 було нарахування після 01 липня 2021 року пенсій для осіб з інвалідністю, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, у розмірі, встановленому ч. 3 ст. 54 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у редакції Закону № 1584-IX від 29 червня 2021 року Про внесення змін до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а не у розмірі, встановленому ч. 4 ст. 54 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у редакції Закону України № 230/96-ВР від 06 червня 1996 року Про внесення змін і доповнень до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Крім того, після завершення розгляду справи позивач не ставив перед судом першої інстанції питання щодо встановлення способу і порядку виконання рішення суду (ст. 376 КАС України), не звертався до суду із заявою про роз`яснення судового рішення в цій частині (ст. 254 КАС України).

Таким чином, звернення позивача в порядку ст. 383 КАС України утримує в собі самостійні підстави та предмет спору, а тому така заява виходить за межі інституту судового контролю.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З врахуванням наведених вище правових норм та встановлених фактичних обставин справи у їх сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, а також допустився помилки в частині застосування норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про задоволення заяви, поданої в порядку ст. 383 КАС України, тому оскаржувану окрему ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати та у задоволенні заяви в порядку ст. 383 КАС України відмовити.

Керуючись ст. ст. 240,308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити.

Окрему ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року в справі № 460/8300/24 скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі № 460/8300/24 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді С. М. Кузьмич
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 30 грудня 2025 року.