Справа № 380/18507/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/18507/24 пров. № А/857/27296/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року у справі № 380/18507/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Трускавецької міської ради, міського голови Кульчинського Андрія Богдановича про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

суддя в 1-й інстанції Гавдик З.В.,

час ухвалення рішення 20 травня 2025 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення 20 травня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Виконавчого комітету Трускавецької міської ради, міського голови Кульчинського Андрія Богдановича про визнання дії та бездіяльності протиправними.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що листом міського голови Кульчинського А.Б. №18-462/1 від 17.07.2024 року, її було повідомлено, що відповідно до затвердженого розпорядженням міського голови 20.11.2023 графіку відпусток, термін використання щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2023 по 14.04.2024 визначено на серпень місяць 2024 року. Просили узгодити дату початку відпустки. Позивачкою на даний лист було надано відповідь, якою вона погодила термін відпустки 30 календарних днів, початок відпустки на 07.08.2024, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань. Розпорядженням міського голови № 362 від 30.07.2024 «Про надання відпустки ОСОБА_1 », з яким вона була ознайомлена 01.08.2024, їй надана щорічна відпустка за відпрацьований період з 15.04.2023 по 14.04.2024 тривалістю 10 календарних днів з 07.08.2024 по 16.08.2024, з виплатою допомоги на оздоровлення. Таким чином їй надана невикористана частина щорічної відпустки терміном 10 календарних днів. Основна частина відпустки за період роботи з 15.04.2023 по 14.04.2024 була надана позивачці розпорядженням міського голови № 401-к від 10.08.2023. Період за який їй в 2024 році має бути надана відпустка - 15.04.2024 - 14.04.2025. Невикористана частина щорічної відпустки терміном 10 календарних днів за період роботи з 15.04.2023 по 14.04.2024 не може бути щорічною відпусткою в 2024 році, так як вона має право на щорічну відпустку терміном 30 календарних днів за період роботи з 15.04.2024 по 14.04.2025, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Розпорядженням №362 від 30.07.2024 міський голова грубо порушив ч. 5 ст. 21 Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування», згідно якого тривалість щорічної відпустки не може бути менше 30 днів. (при поділі щорічної відпустки, основна частина не може бути менше 14 календарних днів), та порушив умову виплати матеріальної допомоги на оздоровлення. Порушив її право на щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів. Відповідно до п. 2, підпункту 3 Постанови КМ України за №268 від 09.03.2006, керівники органів: «надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально- побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника». Відповідачі порушили ч. 3 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», як вбачається з розпорядження міського голови, при наданні щорічної відпустки їй не була виплачена матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань.

Відповідач, міський голова ОСОБА_2 , надав позивачці в 2024 році невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 15.04.2023 по 14.04.2024 терміном 10 календарних днів, грубо порушив Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування», право позивачки на щорічну відпустку передбачену ч.5 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», конституційне право позивачки на відпочинок, на оплату праці. 03.05.2024 набрала чинності урядова постанова від 30 квітня 2024 року № 484, згідно якої були внесені зміни в Постанову КМ України № 268 від 09.03.2006. Відповідно до цієї Постанови головному спеціалісту встановлено оклад в розмірі 8136 грн. Згідно із витягів з розпорядження міського голови №235-к від 27.05.2024, з розпорядження №236-к від 27.05.2024, «Про виплату премій працівникам апарату міської ради за травень 2024 року з 01.05.2024 по 02.05.2024 їй надавалася премія в розмірі 40%, та додаткова премія в розмірі 50%, так як і іншим посадовим особам такого рангу. Відповідач міський голова, вирішив скористатися змінами в оплаті праці і без всяких причин, а просто зловживаючи владою, як вбачається з витягу з розпорядження № 237-к від 27.05.2024 «Про виплату премій працівникам апарату міської ради за травень 2024 року» з 03.05.2024 надав премію в розмірі 20% від посадового окладу, в той час як всі інші працівники такого рангу отримують премію з 03.05.2024 в розмірі 50% від посадового окладу. Сума ненарахованої та невиплаченої відповідачами премії за період з 03.05.2024 по 31.08.2024 становить 8136х0.3х4=9763.2 грн. Міський голова має здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі та економії коштів на оплату праці. Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання працівників управлінь та відділів виконкому Трускавецької міської ради. Відповідач міський голова надає премію посадовим особам в ручному режимі, використовує норму закону, що йому надано право надавати премії, та ігнорує норму закону, що премія надається за вклад в розвиток громади. Відповідачі просто, використовуючи своє службове положення, ділять між собою кошти закладені в кошторис для оплати праці відсутньої посадової особи в відділі ДАБК, не несуть відповідальності за порушення чинного законодавства, навпаки карають її невиплатою заробітної плати за звернення до суду. Відповідно до розпорядження №257-к від 10.06.2024, яким надано відпустку начальнику відділу, п. 3 на головного спеціаліста, інспектора відділу державного архітектурно-будівельного контролю В.Кіндракевич покладені обов`язки ОСОБА_3 на час відпустки. Однак як вбачається з розрахункового листа за червень її премія 20%, незважаючи на те що у начальника відділу премія 50% від окладу 10791 грн. Крім того відповідно до розпорядження в.о міського голови № 257-к від 10.06.2024, начальнику відділу надана відпустка терміном 30 календарних днів, виплачена матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога на вирішення соціально побутових питань. Як вбачається з розпорядження в.о міського голови № 257-к від 10.06.2024 та розпорядження № 362-к від 30.07.2024, при наданні щорічної відпустки і ОСОБА_4 і ОСОБА_1 в.о міського голови і міський голова, керуються п. 20 ч .4 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», Постановою КМУ № 268 від 09.03.2006, Законом України «Про відпустки», крім того при наданні відпустки ОСОБА_1 , міський голова керується ст. 79 КЗпП., можливо по цій причині щорічна відпустка у ОСОБА_1 - 10 календарних днів, матеріальна допомога на вирішення соціально- побутових питань начальнику виплачується при наданні щорічної відпустки, а ОСОБА_1 не належить.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

10.08.2023 Розпорядженням міського голови № 401-к «Про надання відпустки ОСОБА_5 », позивачці надана частина чергової щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2023 по 14.04.2024 тривалістю 14 календарних днів з 18.08.2023 по 31.08.2023 включно.

28.11.2023 Розпорядженням міського голови № 590-к «Про надання відпустки ОСОБА_5 », позивачці надана частина чергової щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2023 по 14.04.2024 тривалістю 5 календарних днів з 04.12.2023 по 08.12.2023 включно.

19.01.2024 Розпорядженням міського голови № 35-к «Про надання відпустки ОСОБА_5 », позивачці надана частина невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2022 по 14.04.2023 тривалістю 5 календарних днів з 29.01.2024 по 02.02.2024 включно. З виплатою матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати.

17.07.2024 відповідачем повідомлено позивачку про те, що згідно затвердженого графіку відпусток термін використання нею щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2023 по 14.04.2024 визначено на серпень 2024 року. У зв`язку з чим позивачці необхідно узгодити дату почату відпустки та її тривалість.

19.07.2024 Розпорядженням міського голови № 328-к «Про надання відпустки ОСОБА_5 », позивачці надана частина невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2023 по 14.04.2024 тривалістю 1 календарний день 22.07.2024.

29.07.2024 позивачка на вказане вище повідомлення, повідомила відповідача щодо дата початку відпустки - 07.08.2024, а також просила матеріальну допомогу на оздоровлення і матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань.

30.07.2024 Розпорядженням міського голови № 362 «Про надання відпустки ОСОБА_5 », позивачці надана щорічна відпустка за відпрацьований період з 15.04.2023 по 14.04.2024 тривалістю 10 календарних днів з 07.08.2024 по 16.08.2024 включно, з виплатою допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

01.08.2024 відповідач повідомив позивачку, що на її звернення від 29.07.2024, згідно затвердженого графіку відпусток, надано відпустку за відпрацьований період з 15.04.2023 по 14.04.2024 тривалістю 10 календарних з 07.08.2024 по 16.08.2024, з виплатою допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. В допомозі на вирішення соціально-побутових питань відмовлено з підстав, що така допомога була отримана позивачкою згідно розпорядження від 19.01.2024 за № 35-к.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивачка вважає неправомірними:

- дії відповідача щодо надання щорічної відпустки в 2024 терміном 10 календарних днів, як наслідок просить зобов`язати відповідача надати позивачці щорічну відпустку терміном 30 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань;

- дії відповідачів стосовно ненарахування та невиплати позивачці належних сум заробітної плати по причині звернення її до суду та стягнути з відповідачів заборгованість із заробітної плати у розмірі 81180,31 грн, в тому числі матеріальну допомогу, щомісячну премію починаючи з 03.05.2024, неправомірно зняту премію за період роботи з 01.09.2022 по 31.12.2022, ненараховану та невиплачену заробітну плату, а також зобов`язати відповідачів нарахувати на суму коштів невиплаченої та не нарахованої заробітної плати нарахувати індексацію та компенсацію на день виплати;

- стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн.

Згідно із ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (в редакції на час спірних правовідносин), служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

З матеріалів справи судом встановлено, що 30.07.2024 Розпорядженням міського голови № 362 «Про надання відпустки ОСОБА_5 », позивачці надана щорічна відпустка за відпрацьований період з 15.04.2023 по 14.04.2024 тривалістю 10 календарних днів з 07.08.2024 по 16.08.2024 включно, з виплатою допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Згідно із ч. 3 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із підпункт 3 пункту 2 Постанови КМ України від 09.03.2006 за № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці, надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Згідно із ч. 5 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інсанції, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вчинені відповідачем дії, щодо предмету спору по даній справі, по суті відповідають вказаним вимогам законодавства і по суті відповідачем надано позивачці частину щорічної відпустки в 2024 році терміном 10 календарних днів за період роботи з 15.04.2023 по 14.04.2024 в серпні 2024 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, що оформлене відповідним Розпорядженням № 362-к від 30.07.2024, яке позивачка не оскаржує.

Позовні вимоги позивачки про зобов`язання відповідача надати позивачці щорічну відпустку терміном 30 календарних днів належну позивачці в 2024 році за період роботи з 15.04.2024 по 14.04.2025 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, також задоволенню не підлягають, оскільки відповідними розпорядженнями позивачці за період роботи з 15.04.2023 по 14.04.2024 надано 14 календарних днів, 5 календарних днів, 1 календарний день і 10 календарних днів щорічної відпустки. Такі розпорядження позивачкою не оскаржувались. Відповідно за період роботи з 15.04.2023 по 14.04.2024 позивачкою використано відпустку тривалістю 30 календарних днів, а також їй виплачена допомога для оздоровлення та допомога для вирішення соціально-побутових питань, що також оформлено вищевказаними розпорядженнями, які позивачкою не оскаржувалися.

Щодо позовних вимог позивачки про визнання неправомірними дії відповідачів стосовно ненарахування та невиплати позивачці належних сум заробітної плати по причині звернення її до суду, суд зазначає наступне:

Згідно із ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У вказаній частині позивач позовні вимоги обґрунтувала тим, що міський голова надає премію посадовим особам в ручному режимі, використовує норму закону, що йому надано право надавати премії, та ігнорує норму закону, що премія надається за вклад в розвиток громади. Позивачка намагалася вияснити, чим керується міський голова, видаючи розпорядження про нарахування премії позивачки в розмірі 20% від посадового окладу. Міський голова відповів, що така премія у позивачки, через те що позивачка судиться з ним. Тобто міський голова за захист ним же порушених прав позивачки на відпустку в 2022 році, на відпустку в 2023 році, на відпустку в 2024 році, та захист права на належну позивачці заробітну плату, вирішив ще більше покарати позивачку, просто не виплачувати їй премію за вклад в розвиток громади. Відділ державного архітектурно-будівельного контролю працює без штатної одиниці, на яку закладено заробітну плату в кошторис оплати праці. Ці кошти відповідачі використовують на свій розсуд, а роботу виконує позивачка.

На думку позивачки, відповідачі використовуючи своє службове положення, ділять між собою кошти закладені в кошторис для оплати праці відсутньої посадової особи в відділі ДАБК, не несуть відповідальності за порушення чинного законодавства, навпаки карають позивачку невиплатою заробітної плати за звернення до суду.

Позивачка зазначає, що премія у позивачки 20%, незважаючи на те, що у начальника відділу премія 50% від окладу 10791 грн.

Відповідачі вказані аргументи позивачки спростовують тим, що до посадових обов`язків позивачки входить: забезпечення, в межах компетенції здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю, на території Трускавецької міської ради; забезпечення, в межах компетенції, здійснення заходів з надання адміністративних послуг у встановленому законодавством України порядку, на території Трускавецької міської ради; подає Держархбудінспекції інформацію, необхідну для внесення даних до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів; здійснює інші повноваження визначені законом. Крім цього, до повноважень позивачки належить проведення перевірок та складання приписів щодо усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2022 за № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. N 64 «Про введення воєнного стану в Україні».

Тобто, головний спеціаліст, інспектор відділу державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради Кіндракевич В.В. не виконує своїх посадових обов`язків в повному обсязі щодо проведення перевірок та складання приписів про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також не складає звіту перед керівником відділу і міським головою.

Крім цього, заплановані асигнування на оплату праці на 2022 рік не передбачали змін у роботі бюджетної установи в умовах проголошеного воєнного стану в Україні. Від початку повномасштабної війни з виконавчого комітету Трускавецької міської ради звільнилося більше 23 працівників, яким необхідно було провести виплату розрахункових та компенсації за невикористані відпустки, а також виплати увільненим мобілізованим працівникам та соціальні відпустки жінкам з дітьми.

Колегія суддів погоджується з виснвками суду першої інстанції, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачка жодними належними та допустимим доказами не підтвердила свої аргументи про те, що не нарахування та невиплата належних, на думку позивачки, сум заробітної плати лише по причині звернення позивачки до суду в інших справах.

Судом також не враховуються аргументи позивачки про стягнення з відповідачів заборгованості із заробітної плати у розмірі 81180,31 грн:

- в тому числі ненарахована і невиплачена матеріальна допомога при наданні щорічної відпустки в 2024 році - 30168,5 грн, оскільки 30.07.2024 Розпорядженням міського голови № 362 «Про надання відпустки ОСОБА_5 », позивачці надана щорічна відпустка за відпрацьований період з 15.04.2023 по 14.04.2024 тривалістю 10 календарних днів з 07.08.2024 по 16.08.2024 включно, з виплатою допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу;

- ненараховану і невиплачену щомісячну премію починаючи з 03.05.2024 на дату виплати в розмірі 5592,4 грн (на 31.11.2024 становить 39351,81 коп), неправомірно зняту премію за період роботи з 01.09.2022 по 31.12.2022 в розмірі 4160 грн, оскільки з наявних у справі витягів із розпоряджень про виплату премії працівникам апарату міської ради за відповідний період позивачка отримувала премії в розмірах від 10 до 50 відсотків, в тому числі за період з 03.05.2024 по 31.11.2024 в розмірі 20 відсотків;

- ненараховану та невиплачену заробітну плату, що вираховується з середньої заробітної плати за період з 01.03.2022 по 01.03.2023 в розмірі 7500 грн, оскільки Постанова КМ України від 30 квітня 2024 р. № 484 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. № 268», якою збільшено посадовий оклад до 7500 набрала чинності лише 03.05.2024.

Відповідно не підлягають задоволенню і позовні вимоги про зобов`язання відповідачів нарахувати на суму коштів невиплаченої та не нарахованої заробітної плати індексацію та компенсацію на день виплати, оскільки судом не встановлено порушень щодо невиплати чи не нарахування спірної заробітної плати позивачки.

Щодо позовної вимоги позивачки про стягнення з відповідачів завдану неправомірними діями які привели починаючи з 2022 року до позбавлення позивачки права на відпочинок і відповідну оплату праці та відповідно привели до тривалих моральних страждань, емоційних переживань, зневіри, що вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації праці та життя, моральну шкоду у розмірі 50000 грн, суд зазначає наступне.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов в їх сукупності:

- наявність моральної шкоди;

- протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди;

- наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою;

- вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Тягар доказування обставин заподіяння моральної шкоди поділяється: на позивача в частині доведення наявності моральної шкоди та причинного зв`язку, на позивача в частині відсутності протиправної поведінки та вини.

Позивачка зазначає, що її моральні страждання виявились у душевних переживаннях та у хвилюванні через спірну поведінку відповідачів, а також позивачка була змушена докладати додаткових зусиль для поновлення своїх прав

З матеріалів справи встановлено, що дійсно позиваці довелось прикладати зусиль для відновлення своїх порушених прав, шляхом звернення до суду, позивака вважала порушення своїх прав відповідачами.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 та 20.02.2018 (справи №№ 804/2252/14, 818/1394/17 відповідно).

Судом з матеріалів справи не встановлено наявність шкоди, протиправність діяння, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою про яку зазначає позивачка і поведінкою відповідачів.

Відповідно і в цій частині позовних вимог позивачки, такі задоволенню не підлягають.

Крім цього, суд зазначає, що визнання спірних дій неправомірними не буде мати наслідків реального відновлення суб`єктивного права позивачки, оскільки залишаються чинними рішення відповідача, гідно яких позивачці надавалась відпустка, виплачувались допомога та премії тощо. Безпосередній вплив на порушення, на думку позивачки, мали не дії відповідачів, а рішення. Спосіб захисту своїх прав, який обрала позивачка, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких вона звернулася до суду, по даній справі, відповідно суд визнає обраний позивачкою спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, що по суті також є підставою для відмови у задоволені позову.

Вказана позиція суду узгоджується із позицією викладеною у Постанові ВП ВС від 12.07.2023, у справі №757/31372/18-ц (№ у ЄДРСР 112516535), згідно якої задоволення судом позовної вимоги має відбуватись з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (пункт 60).

Крім того, у судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 1 червня 2022 року у справі № 620/5996/21, від 25 жовтня 2022 року у справі № 200/13288/21).

Також відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року №160/6762/21, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Таким чином, визнання неправомірними дій відповідачів не буде відповідати критеріям ефективності, оскільки по суті такі протиправні на думку позивачки дії не відновлять порушене/оспорюване право/інтерес позивачки щодо належних на її думку виплат, таке судове рішення неможливо виконати по суті, відтак в наслідок помилки в обраному способі захисту, позов задоволенню не підлягає з підстав зазначених судом.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно дост. 316 КАС Українисуд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року в справі № 380/18507/25 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді С. М. Кузьмич
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 30 грудня 2025 року.