Справа № 818/1719/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2025-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 818/1719/17

адміністративне провадження № К/9901/54352/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А., Судді: Юрченко В.П., Хохуляк В.В., розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДФС у Сумській області

на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.01.2018 року (Суддя: Воловик С.В.),

та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2018 року (Судді: Рєзнікова С.С., Бегунц А.О.,Яковенко М.М.),

у справі № 818/1719/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Валмі Груп»

до Головного управління ДФС

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВАЛМІ ГРУП» (далі - позивач, ТОВ «ВАЛМІ ГРУП»), звернулося до Сумського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Сумській області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Сумській області) в якому, враховуючи уточнених позовних вимог, просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- від 02.08.2017 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно в розмірі 1 566, 90 грн та № в частині збільшення податку на додану вартість на суму 11 244, 59 грн;

- від 14.11.2017 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток в загальному розмірі 80 469 грн та № про застосування суми штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм регулювання обігу готівки в розмірі 19 296, 80 грн (т. 1 а.с. 4-11, 155-156).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на документальне підтвердження реальності господарських операцій з ФОП ОСОБА_1 по перевезенню вантажів і наданню послуг розвантаження вантажних автомобілів та вагонів; безпідставність висновків контролюючого органу про реалізацію будівельних матеріалів нижче ціни їх придбання; також, за доводами позивача, придбана позивачем згідно договору купівлі-продажу від 01.09.2016 р. нежитлова будівля - склад сипучих матеріалів, загальною площею 1091,6 кв.м., відноситься до будівель промисловості, в зв`язку з чим, на підставі п.п. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не може бути об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. До того ж, позивач наголосив, що відповідно до касових книг за І півріччя 2014р., ІІ та ІV квартали 2016р. видаткові касові ордери № 101 від 22.05.2014р., № 132 від 28.04.2016р. та № 356 від 21.12.2016 р. містять всі реквізити, в тому числі, і підписи одержувачів, що свідчить про безпідставність застосування суми штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм регулювання обігу готівки. Тоді, як перелічені в акті перевірки видаткові касові ордери № 120 від 22.05.2014, № 132 від 28.04.2016 та № 356 від 21.12.2016 на підприємстві відсутні. На підставі викладеного позивач просив суд задовольнити адміністративний позов, визнати протиправними та скасувати оскаржувані податкові повідомлення-рішення (т. 1 а.с. 4-10).

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.01.2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 14.11.2017 р. № про збільшення податку на прибуток приватних в розмірі 80 469 грн та № про застосування суми штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм регулювання обігу готівки в розмірі 19 296, 80 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т. 8 а.с. 40-51, 125-134).

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій у задоволеній частині позовних вимог, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в обґрунтування доводів якої зазначив на правомірності прийняття податкових повідомлень-рішень, якими позивачеві збільшено податок на прибуток, а також застосовані штрафні (фінансові) санкції за порушення норм регулювання обігу готівки, внаслідок зафіксованих актом перевірки порушень.

Зокрема, за доводами контролюючого органу, позивачем завищені витрати на збут, внаслідок включення до їх складу витрат за вантажно-розвантажувальні роботи та транспортні послуги, отримані від ФОП ОСОБА_1 у 2014 році на суму 104 120 грн, у 2015 році на суму 100 050 грн, у 2016 році на суму 261 140 грн, у зв`язку з нереальністю господарських операцій, оскільки позивачем до матеріалів справи були надані акти виконаних робіт які складались щомісяця, і в яких лише зазначено загальні види виконаних робіт, а також залізничні накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, що нібито підтверджують факт отримання послуг від ФОП ОСОБА_1 . Однак незважаючи на наявність у ФОП ОСОБА_2 двох вантажних автомобілів і одного автонавантажувача він не міг фактично виконати роботи у тому обсягу, який зазначений у актах виконаних робіт, а наявність належним чином первинних документів не є беззаперечним доказом реального виконання робіт. Тоді, як про відсутність реального характеру операцій свідчать наявність таких обставин, як неможливість здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження контрагентів підприємства, яким постачався товар, обсяг матеріальних ресурсів ФОП ОСОБА_2 ; вказані обставини не спростовані позивачем первинними документами в ході розгляду справи, як і наявність виробничої необхідності у залученні ФОП ОСОБА_2 до виконання вказаних послуг, оскільки фактично ці роботи мали можливість виконуватись самим підприємством, бо воно має достатній штат працівників та технічні можливості.

Крім того, переходячи до питання правомірності застосування штрафних санкцій в розмірі 19 296, 80 грн за порушення норм регулювання обігу готівки, контролюючий орган посилався на те, що при перевірці касових книг, прибуткових касових ордерів, видаткових касових ордерів (ВКО) і видаткових відомостей, виявлено видаткові касові ордери про видачу готівкових коштів загальною сумою 45 000 грн без підпису одержувача коштів, що призвело до перевищення ліміту залишку готівки в касі, а саме: 22.05.2014 року згідно ВКО № 120 видано готівкою 15 000 грн без підпису одержувача коштів; 28.04.2016 року згідно ВКО № 132 видано готівкою 15 000 грн, без підпису одержувача коштів та 21.12.2016 року згідно ВКО № 356 видано готівкою 15 000 грн без підпису одержувача коштів, що в сукупності призвело до перевищення ліміту залишку готівки в касі в загальній сумі 14 472,60 грн, чим порушено п. 2.8, 2.9. 3.5 Положення № 637. При цьому задовольняючи позовні вимоги в цій частині суди попередніх інстанцій врахували надані позивачем завірені копії ВКО № 132, 356, в яких вже зазначені підписи одержувача, що фактично спростовує виявлені перевіркою порушення, а також враховані пояснення представника позивача, що підприємству невідомо наявність таких ВКО. Однак під час перевірки директор товариства та головний бухгалтер підприємства надавали бухгалтерські документи у тому числі касові книги та ВКО, за результатами яких було встановлено наявність ВКО без підпису одержувача коштів. Враховуючи викладене, відповідач просив суд задовольнити касаційну скаргу, скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову (т. 8 а.с. 144-148).

Верховним Судом відкрито касаційне провадження у справі, закінчено підготовку справи до розгляду та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної відповідачем документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ВАЛМІ ГРУП» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 рік відповідачем складено акт перевірки від 12.07.2017 року № 1096/18-28-14-01/36848790/48 з висновками про порушення позивачем: - п.п. 138.1, 138.2, 138.5, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 83 756 грн.; - п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 19 909, 00 грн; - пп. 266.3.3 п. 266.3, пп. 266.7.5 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на нерухоме майно на загальну суму 1 253, 52 грн та порушення п.п. 2.8, 2.9, 3.5 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, внаслідок чого перевищений ліміт залишку готівки в касі на суму 14 472, 60 грн (т. 1 а.с. 16-41).

На підставі висновків акта перевірки відповідачем 02.08.2017 року прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № , яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток в загальному розмірі 100 193 грн, з яких: за основним платежем: 83 756 грн та 16 437 грн штрафні (фінансові) санкції (т. 1 а.с. 56);

- № , яким за порушення вимог п. 2.8, 2.9. 3.5 Положення № 637 застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 28 945,20 грн (т. 1 а.с. 57);

- № , яким збільшено суму податку на додану вартість в розмірі 19 190 грн (т. 1 а.с. 58);

- № , яким збільшено суму податку на нерухоме майно на загальну суму 1 566, 90 грн.

За результатами розгляду скарги позивача на вищенаведені податкові повідомлення-рішення, 19.10.2017 року відповідачем прийнято Рішення № 23512/6/99-99-11-01-01-25, яким скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Сумській області від 02.08.2017 № в частині донарахувань по операціях за 2015-2016 р. щодо яких підтверджено здійснення оплати грошових коштів на користь контрагента та не встановлено дебіторської заборгованості; скасовано податкове повідомлення-рішення від 02.08.2017р. № в частині застосованих штрафних (фінансових) санкцій поза межами строків визначених п. 114.1 ст. 114, ст. 102 Податкового кодексу України. В іншій частині вказані повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга без задоволення (т. 1 а.с. 60-66, 67-71)

Враховуючи результатами адміністративного перегляду, відповідачем ГУ ДФС у Сумській області 14.11.2017 року прийняті:

- податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму податку на прибуток на загальну суму 80 469, 00 грн, з яких: за основним платежем 66 170 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 14 299 грн (т. 1 а.с. 159);

- податкове повідомлення-рішення № , яким за порушення позивачем вимог п. 2.8, 2.9, 3.5 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні № 637, на підставі вимог абз. 2 статті 1 Указу Президента України від 12.06.1995 року № 436/95 застосовані штрафні (фінансові) санкцій в розмірі 19 296, 80 грн (т. 1 а.с. 161).

Задовольняючи адміністративний позов і скасовуючи податкові повідомлення-рішення від 14.11.2017 року № про збільшення податку на прибуток приватних підприємств та № про застосування суми штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм регулювання обігу готівки в розмірі 19 296, 80 грн, суди попередніх інстанцій керувались документальним підтвердженням реальності господарських операцій з перевезення вантажів автомобільним транспортом та розвантаження вантажних автомобілів і вагонів ФОП ОСОБА_1 , що не спростовано відповідачем під час судового розгляду справи. Також, за встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи, відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження порушень ТОВ «ВАЛМІ ГРУП» п.п. 2.8, 2.9, 3.5 Положення № 637, оскільки оглянуті судами попередніх інстанцій касові ордери містять підписи одержувачів.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.08.2017 р. № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно та № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість, суди попередніх інстанцій виходили з того, що надані позивачем докази на підтвердження реалізації придбаних товарів за цінами вище ціни придбання, не є достатніми для беззаперечного підтвердження вказаної обставини, а також, що позивач не є промисловим підприємством, в зв`язку з чим придбаний ним склад сипучих матеріалів не є будівлею промисловості та не може бути виключений з об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельних ділянок.

Колегія суддів звертає увагу, що відмова у задоволенні позовних вимог в частині скасування вищенаведених податкових повідомлень-рішень від 02.08.2017 р. № та № не є предметом касаційного перегляду в межах доводів контролюючого органу, тоді, як позивач з окремою касаційною скаргою на судові рішення в цій частині не звертався.

Отже переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги відповідача колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з наступних підстав.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (в редакції до 01.01.2015) об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (в редакції після 01.01.2015) об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до п.п. 14.1.27 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті. Витрати операційної діяльності, у відповідності з пп. 138.1.1 п. 138 згаданої статті, окрім іншого, включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п.п. 138.6, 138.8 ст. 138 ПК України (в редакції до 01.01.2015р.) собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу. Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Витрати, які не враховуються платником податку при визначенні оподатковуваного прибутку, встановлені статтею 139 Кодексу.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції до 01.01.2015р.) витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Отже як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

При цьому до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності, належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючі спірні правовідносини в контексті документального підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивача з придбання послуг у ФОП ОСОБА_1 судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Так, згідно укладеного між позивачем, ТОВ «ВАЛМІ ГРУП» (замовник) та ФОП ОСОБА_1 (виконавець) договору про надання послуг № 1 від 10.07.2012р. (з додатками № 2, 3, 4 - специфікації), ФОП ОСОБА_1 зобов`язувався надати ТОВ «ВАЛМІ ГРУП» послуги з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міському, приміському та міжміському сполученні, а також надати послуги розвантаження вантажних автомобілів та вагонів (т. 1 а.с. 72-73).

За встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи, наявність у контрагента позивача транспортних засобів для перевезення вантажів та засобів для розвантаження автомобілів і вагонів, підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів (т. 1 а.с. 86-87), договором постачання та актом приймання-передачі автонавантажувача марки Toyota 42-7-FGF-20, серійний номер № Е17902 (т. 2 а.с. 1-5).

При цьому за висновками судів попередніх інстанцій, про фактичне отримання ТОВ «ВАЛМІ ГРУП» послуг по перевезенню вантажів і розвантаженню, свідчать акти приймання-передачі виконаних робіт, з/д накладні, товарно-транспортні накладні та видаткові накладні (т. 2 а.с. 111-250, т. 3, 4, 5, 6, 7, т. 8 а.с. 1-26).

Також, як встановлено судами попередніх інстанцій, надані ФОП ОСОБА_1 послуги були оплачені позивачем, що підтверджується платіжними дорученнями та актом звірки взаєморозрахунків (т. 1 а.с. 169-203).

Оцінивши вищенаведені докази в сукупності суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що господарська операція з перевезення вантажів автомобільним транспортом та розвантаження вантажних автомобілів і вагонів між ТОВ «ВАЛМІ ГРУП» і ФОП ОСОБА_1 є фактично здійсненою, направленою на настання правових наслідків, що підтверджено позивачем первинними документами наданими до матеріалів справи.

Колегія суддів звертає увагу, що доводами касаційної скарги не спростовані такі висновки судів попередніх інстанцій за результатами розгляду справи. Тим більше, в доводах касаційної скарги скаржник самостійно вказує, що не ставить це під сумнів документальне підтвердження їх реальності, а заперечує лише факт реального виконання робіт саме ФОП ОСОБА_1 , оскільки вважає, що фактично ці роботи мали можливість виконуватись самим підприємством (позивачем), бо воно має достатній штат працівників та технічні можливості.

Однак колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, оскільки платник не обмежений у виборі контрагентів з метою їх залучення на договірних засадах для здійснення своєї господарської діяльності. Тоді, як доводи касаційної скарги здебільшого зводяться до власних суджень контролюючого органу про неможливість самостійно виконувати контрагентом позивача наданих послуг, однак скаржником не спростовуються висновки судів попередніх інстанцій про відхилення таких доводів відповідача з огляду на документальне підтвердження реальності господарських операцій, економічної мети та доцільності використаних послуг.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 14.11.2017 р. про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток в розмірі 80 469 грн.

Переходячи до питання правомірності прийняття повідомлення-рішення № від 14.11.2017 року колегія суддів звертає увагу, що підставою для його прийняття слугували висновки контролюючого органу в акті перевірки про те, що видаткові касові ордери № 120 від 22.05.2014, № 132 від 28.04.2016 та № 356 від 21.12.2016 року не містять підписів одержувачів коштів, що за доводами останнього є порушенням п.п. 2.8, 2.9, 3.5 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, яке призвело до перевищення ліміту залишку готівки в касі на суму 14 472, 60 грн.

Так, у відповідності до п. 2.8 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні від 15.12.2004 № 637 (далі -Положення № 637), підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) у межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов`язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки.

За відсутності банків готівкова виручка (готівка) для переказу на банківські рахунки підприємства (підприємця) може здаватися до операторів поштового зв`язку та небанківських фінансових установ, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку. Здавання готівкової виручки (готівки) здійснюється самостійно (у тому числі із застосуванням платіжних пристроїв та через пункти приймання готівки) або через відповідні служби, яким згідно із законодавством надано право на перевезення валютних цінностей та інкасацію коштів. Здавання готівкової виручки (готівки) може здійснюватися для зарахування на будь-який банківський рахунок підприємства (підприємця) на його вибір.

Готівкова виручка (готівка) підприємств (підприємців), у тому числі готівка, одержана з банку, використовуються ними для забезпечення потреб, що виникають у процесі їх функціонування, а також для проведення розрахунків з бюджетами та державними цільовими фондами за податками і зборами (обов`язковими платежами).Підприємства не повинні накопичувати готівкову виручку (готівку) у своїх касах понад установлений ліміт каси для здійснення потрібних витрат до настання строків цих виплат (п. 2.9 Положення № 637).

Так, пунктом 3.5 глави 2 Положення № 637 визначено, що у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред`явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, то одержувачі також пред`являють паспорти чи документи, що їх замінюють, і розписуються у відповідній графі документа.

Для виведення залишку готівки в касі не приймаються видаткові касові ордери або видаткові відомості, в яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача.

Так, відповідно до абзацу 2 статті 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12 червня 1995 року N 436/95 установлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб`єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, зокрема, за перевищення встановлених лімітів залишку готівки в касах - у двократному розмірі сум виявленої понадлімітної готівки за кожний день.

За доводами контролюючого органу, під час перевірки директор товариства та головний бухгалтер підприємства надавали бухгалтерські документи у тому числі касові книги та видаткові касові ордери, за результатами яких було встановлено відсутність підпису у видаткових касових ордерах від 22.05.2014 року № 120, від 28.04.2016 року № 132, від 21.12.2016 року № 356, що в сукупності призвело до перевищення ліміту залишку готівки в касі в загальній сумі 14 472,60 грн, чим порушено п. 2.8, 2.9. 3.5 Положення № 637.

Натомість, за встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи, позивачем надано копії касових ордерів № 101 від 22.05.2014 (т. 1 а.с. 120), № 132 від 28.04.2016 (т. 1 а.с. 121/зв) та № 356 від 21.12.2016 (т. 1 а.с. -123), які містять всі реквізити, в тому числі, і підписи одержувачів, і з оглянутих в судовому засіданні в суді першої інстанції оригіналів касових книг за І півріччя 2014 року (т. 1 а.с. 119), ІІ та ІV квартали 2016 року (т. 1 а.с. 121, 122) були відсутні видаткові касові ордери № 120 від 22.05.2014, № 132 від 28.04.2016 та № 356 від 21.12.2016 без підписів одержувачів коштів. У зв`язку з чим суди попередніх інстанцій визнали недоведеним факт відсутності підпису та, відповідно, необґрунтованими висновки відповідача про перевищення ліміту залишку готівки в касі.

Водночас у касаційній скарзі відповідач наголошує, що факт відсутності підписів одержувача готівкових коштів був встановлений під час перевірки та зафіксований в акті. Однак за висновками судів попередніх інстанцій, під час розгляду справи в суді першої інстанції, на вимогу суду ГУ ДФС у Сумській області не надано належним чином завірених копій вказаних ордерів, як і не надано їх під час апеляційного перегляду справи.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень саме такий суб`єкт зобов`язаний довести правомірність свого рішення. Проте відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували зазначений факт або свідчили про внесення змін до документа після перевірки.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена і в постанові Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі № 810/2309/17 (адміністративне провадження № К/990/51193/24).

За таких обставин доводи відповідача про відсутність підпису одержувача готівки в день перевірки залишаються непідтвердженими, а тому не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про необґрунтованість нарахування штрафних санкцій оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 14.11.2017 року № , у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про скасування вищенаведеного податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що загалом доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій за результатами розгляду справи, а лише містять посилання на переоцінку доказів у справі і їх додаткову оцінку судом касаційної інстанції, що у відповідності до вимог статті 341 КАС України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції і свідчить про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги відповідача.

Згідно частини 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 №460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини першої статті 341 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.01.2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2018 року у справі № 818/1719/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя: І.А. Васильєва

Судді: В.П. Юрченко

В.В. Хохуляк