Справа № 460/9765/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/9765/24 пров. № А/857/29704/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року, прийняте суддею Комшелюк Т.О. у місті Рівному, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (надалі ГУ ПФУ в Рівненській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (надалі ГУ ПФУ в Закарпатській області) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області про відмову у призначенні пенсії від 06.06.2024 за №21; зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області призначити пенсію згідно частини 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV), зарахувавши період роботи з 07.05.1990 по 12.09.1994 до загального стажу роботи.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 06.06.2024 за №21 про відмову в призначенні пенсії; зобов`язано ГУ ПФУ в Закарпатській області призначити пенсію за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону №1058-IV з 03.06.2024, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи на території Монгольської Народної Республіки з 07.05.1990 по 12.09.1994; зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області нараховувати та виплачувати пенсію за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону №1058-IV з 03.06.2024. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд виходив з того, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Суд звернув увагу на те, що законодавством передбачена можливість зарахування до страхового стажу періоду роботи на території Монголії за умови відповідного документального підтвердження.

Суд зазначив, що факт відсутності у трудовій книжці позивача записів про підставу початок роботи позивача в Монгольській Народній Республіці в 1990 не може покладати на позивача тягар додаткової відповідальності за можливі недоліки у веденні кадрової документації допущені роботодавцем.

Відтак, оскільки позивач на момент звернення із заявою про призначення пенсії досягнув пенсійного віку, має загальний страховий стажу понад 21 рік (з урахуванням спірного періоду трудової діяльності), відтак останній має право на призначення пенсії за віком на підставі частини 2 статті 26 Закону №1058-IV .

Дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що необґрунтовано прийняв рішення про відмову у призначенні такої пенсії, яким, у даному випадку, є ГУ ПФУ в Закарпатській області.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Рівненській області та ГУ ПФУ в Закарпатській області подали апеляційні скарги. Вважають, що вказане судове рішення прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

ГУ ПФУ в Рівненській області в апеляційній скарзі зазначає, що відсутні підстави для зарахування позивачу до страхового стажу період перебування у відрядженні в Монголії згідно записів трудової книжки (запис 10-11) період роботи з 07.05.1990 по 12.09.1994 роки, оскільки підставою внесення запису в трудову книжку є довідка № 783-23 від 31.05.1994 в якій відсутня інформація про підставу початку роботи в 1990 роках.

Згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії за віком та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж станом на 30.05.2024 позивача становить лише - 19 років 06 місяців 00 днів.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

ГУ ПФУ в Закарпатській області у своїй апеляційній скарзі зазначає, що записи в трудовій книжці спеціалістів вчиняються по закінченню їх роботи за кордоном підприємствами (установами, організаціями), в яких вони працювали до виїзду за кордон, на підставі довідок міністерств та відомств. В довідках зазначається час роботи за кордоном і посада, а також підстави їх видачі (номери і дати відповідних наказів).

У Довідці №783-23 від 31.05.1991, на підставі якої внесено запис в трудову книжку позивача, відсутня інформація про підставу початку роботи за кордоном в 1990 (номер і дата відповідного наказу).

Таким чином, внесені записи у трудову книжку про роботу позивача у вказаний період не внесені належним чином, що свідчить про грубе недотримання вимог законодавства щодо порядку заповнення трудової книжки та викликає обґрунтовані сумніви у достовірності внесених записів щодо стажу роботи позивача у спірному періоді.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд у повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 30.05.2024 звернувся до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності заява про призначення пенсії та документи які були надані позивачем до заяви, передані до ГУ ПФУ в Закарпатській області.

Рішенням від 06.06.2024 №21 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. Зазначено, що вік заявника становить 62 роки 11 місяців 28 днів. Страховий стаж 19 років 6 місяців (за необхідних 21-31 рік). За результатами розгляду документів доданих до заяви до страхового стажу позивачу не зараховано період перебування у відрядженні в Монголії згідно записів трудової книжки (запис 10-11) період роботи з 07.05.1990 по 12.09.1994, оскільки підставою внесення запису в трудову книжку є довідка № 783-23 від 31.05.1994 в якій відсутня інформація про підставу початку роботи в 1990 році.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

За приписами статті 8 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі як і раніше - Закон №1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Розмір страхового стажу (стажу роботи) є одним із основних чинників для визначення розміру пенсійних виплат.

Відповідно до статті 24 Закону №1788-ХІІ страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж з 01.01.2004 обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 01.01.2004) - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Розмір пенсії кожної особи, обчислений за нормами Закону, є індивідуальним і залежить від набутого особою страхового стажу та отримуваної заробітної плати та обчислюється як добуток осучасненої заробітної плати на коефіцієнт страхового стажу. Для кожного пенсіонера визначається коефіцієнт страхового стажу (в залежності від кількості відпрацьованих місяців) та індивідуальний коефіцієнт заробітку, від якого залежить середньомісячний заробіток для обчислення пенсії. Величина зазначених коефіцієнтів впливає на розмір пенсійної виплати. Заробітна плата для обчислення пенсії визначається як добуток середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії на індивідуальний коефіцієнт заробітної плати. Період, за який враховується заробітна плата не може бути меншим, ніж 60 календарних місяців.

Відповідно до вимог статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності необхідного страхового стажу.

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017. Починаючи з 1 січня 2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: 1 січня 2021 по 31 грудня 2021 - не менше 28 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 по 31 грудня 2024 - від 21 до 31 року (ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV ).

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що для призначення пенсії необхідне дотримання двох вимог: 1) досягнення віку 60 років (63 років - у разі звернення за призначенням пенсії на умовах ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV); 2) наявність страхового стажу на момент досягнення пенсійного віку не менше 28 років (21-31 років - у разі звернення за призначенням пенсії на умовах ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV).

Досягнення позивачем пенсійного віку сторонами не оспорюється. Натомість спірним є наявність у нього необхідного страхового стажу (21-31 рік).

Як встановлено судом зі змісту спірного рішення, до страхового стажу позивача зараховано 19 років 6 місяців, що є недостатнім для призначення йому пенсії за віком на умовах ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV .

До страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 07.05.1990 по 12.09.1994, оскільки підставою внесення запису в трудову книжку є довідка № 783-23 від 31.05.1994 в якій відсутня інформація про підставу початку роботи в 1990 році.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Згідно зі статтею 19 Закону України від 29.06.2004 №1906-IV «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

06.04.1981 між СРСР і Монгольською Народною Республікою підписана Угода про співробітництво у галузі соціального забезпечення, ратифікована 02.12.1981, та яка набула чинності з 28.01.1982 (далі - Угода).

Ця Угода поширюється на всі види соціального забезпечення громадян, які встановлено або буде встановлено законодавством договірних сторін. Під соціальним забезпеченням у галузі пенсійного забезпечення за даною Угодою маються на увазі всі види забезпечення, які надаються громадянам державними органами обох держав у разі призначення пенсії за віком, по інвалідності, а також у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 1 зазначеної Угоди під час здійснення соціального забезпечення застосовується законодавство договірної сторони, на території якої проживає громадянин, якщо Угодою не передбачено інше.

Згідно зі статтею 4 Угоди при призначенні пенсій зараховується повністю трудовий стаж, в тому числі і стаж, який дає право для призначення пенсій на пільгових умовах та в пільгових розмірах, набутий на території обох договірних сторін та підтверджений компетентними органами тієї договірної сторони, на території якої був набутий стаж. Розрахунок стажу роботи в кожній із Договірних сторін здійснюється по законодавству тієї договірної сторони, на території якої здійснювалась робота або прирівняна до неї діяльність.

Таким чином, законодавством передбачена можливість зарахування до страхового стажу періоду роботи на території Монголії за умови відповідного документального підтвердження.

Згідно зі змісту трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення 03.08.1979):

- запис №9 від 07.05.1990 позивач відряджений в ВПО «Зарубежстрой» на роботу в Монгольську Народну Республіку (наказ №67 від 04.05.1990);

- запис №10 від 29.05.1990, 25.03.1994 знаходився в закордонному відрядженні в Монгольській Народній Республіці на посаді машиніста автокрана (довідка «Зарубежстроя» №783-23 від 31.05.1994);

- запис №11 від 12.08.1992 присвоєний шостий розряд машиніста автокрана (протокол №74-е);

- запис №12 від 13.09.1994 поновлений на роботі після повернення з закордонного відрядження машиністом автокрана шостого розряду (наказ №62-к від 13.09.1994).

Разом з тим, позивачу до страхового стажу не зараховано період роботи в Монголії з 07.05.1990 по 12.09.1994, оскільки підставою внесення запису в трудову книжку є довідка №783-23 від 31.05.1994, в якій відсутня інформація про підставу початку роботи в 1990 році.

Так, справді, вище вказана довідка не містить посилань про підставу початку роботи позивача в Монголії в 1990. Однак, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, запис №9 трудової книжки позивача містить таке посилання.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт відсутності у трудовій книжці позивача записів про підставу початок роботи позивача в Монгольській Народній Республіці в 1990 не може покладати на позивача тягар додаткової відповідальності за можливі недоліки у веденні кадрової документації допущені роботодавцем, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Позивач, як найманий працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17

Таким чином, безпідставними та необґрунтованими є висновки пенсійного органу про відсутність підстав для зарахування періоду роботи з 07.05.1990 по 12.09.1994 до страхового стажу позивача, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, визначено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з нормами п.4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Відповідно до частини 3 статті 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Водночас, не надано до суду належних доказів здійснення своїх повноважень щодо отримання додаткових документів чи допомоги позивачу в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що ГУ ПФУ в Закарпатській області протиправно відмовило позивачу у зарахуванні до його страхового стажу періоду роботи в Монгольській Народній Республіці з 07.05.1990 по 12.09.1994, відомості щодо якого відображені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області зарахувати до страхового стажу період роботи та провести перерахунок пенсії, колегія суддів зазначає наступне.

Починаючи з 30.03.2021, набрала чинності постанова Правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», якою передбачено, зокрема, застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення / перерахунок пенсії, починаючи з 01.04.2021.

Зазначена технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів ПФУ в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця прийняття заяви до розгляду та місця проживання пенсіонера.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

В силу приписів Порядку №22-1 (у редакції згаданих вище змін):

- пункт 1.1. розділу І заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію);

- пункт 4.1. розділу IV заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію;

- пункт 4.2. розділу IV після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Зі змісту викладених положень слід дійти висновку про те, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок), незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території.

В даному випадку встановлено, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви про перерахунок пенсії за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в Закарпатській області, рішенням якого позивачу відмовлено у перерахунку пенсії за віком, з урахуванням страхового стажу, набутого за період роботи в Монгольській Народній Республіці.

Отже, дії зобов`язального характеру щодо зарахування до страхового стажу спірного періоду має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що необґрунтовано прийняв рішення про відмову у перерахунку пенсії.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.

У той же час, за правилами пункту 4.10. розділу IV Порядку №22-1 (у редакції згаданих вище змін) після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

З аналізу вказаних вище положень випливає, що після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення (перерахунок) пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, тобто територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу територіальному органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця перебування особи для здійснення виплати такої пенсії.

Тобто, нарахування та виплату пенсії проводить територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання (реєстрації)/перебування особи.

Не є спірним у справі, що заяву про перерахунок пенсії позивачем подано до територіального органу Пенсійного фонду за місцем його проживання, тобто до ГУ ПФУ в Рівненській області.

При цьому, після ухвалення спірного рішення електронна пенсійна справа позивача, отримана ГУ ПФУ в Закарпатській області для розгляду заяви про призначення пенсії, передана засобами програмного забезпечення до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця перебування особи, тобто до ГУ ПФУ в Рівненській області. Тому, пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Рівненській області, яке б, у разі прийняття щодо позивача рішення про перерахунок пенсії, було зобов`язане здійснювати виплату такої пенсії.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача на пенсійне забезпечення є зобов`язання ГУ ПФУ в Закарпатській області призначити пенсію, зарахувавши до страхового стажу позивача період роботи на території Монгольської Народної Республіки з 07.05.1990 по 12.09.1994, а також зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційних скарг дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у справі №460/9765/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
М.А. Пліш