Справа № 160/28515/25
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіГорбалінського В.В.
за участі секретаря судового засіданняФіліпенко А.С.
представник позивача представник відповідача Благодір Р.В. Шарамок І.В.
02.10.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
В обґрунтування позову представником позивача зазначено, що у Державному реєстрі санкцій відсутня інформація щодо накладення санкцій відносно ПРАТ «Камет - Сталь», ПРАТ «ПІВНГЗК», ПРАТ «ІНГЗК», ПРАТ «ЦГЗК» та ПАТ «Запоріжсталь», засновників (учасників) та кінцевих бенефіціарних власників підприємства. З огляду на зазначене, підстави для застосування по відношенню до ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО» положень п. 200.4-1 ст. 200 ПК України відсутні. Підсанкційні особи, вказані в акті перевірки, не є засновниками (учасниками) та кінцевими бенефіціарними власниками позивача. В Акті відповідач безпідставно застосовує до позивача положення підпункту 200.4-1 статті 200 Податкового кодексу, в якому зазначено, що платники податку, щодо яких (та/або щодо засновників (учасників), кінцевих бенефіціарних власників яких) у порядку, встановленому Законом України «Про санкції», прийняті рішення про застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), протягом строку застосування таких санкцій не мають права на отримання бюджетного відшкодування суми від`ємного значення. Підсанкційні особи не мають прямого та непрямого вирішального впливу на діяльність позивача шляхом реалізації права контролю, володіння, користування або розпорядження всіма активами чи їхньою часткою, права отримання доходів від діяльності позивача та не мають права вирішального впливу на формування складу, результати голосування органів управління, а також вчинення правочинів, які дають можливість визначати основні умови господарської діяльності позивача, приймати обов`язкові до виконання рішення, що мають вирішальний вплив на діяльність позивача. Відтак, застосовані до вказаних в акті осіб санкції не мають розповсюджуватися безпосередньо на ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО». Крім того, представник позивача зазначає, що господарські операції між ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО» та ПРАТ «Камет - Сталь», ПРАТ «ПІВНГЗК», ПРАТ «ІНГЗК», ПРАТ «ЦГЗК» та ПАТ «Запоріжсталь» мали реальний характер, діяльність позивача була спрямована на отримання економічної вигоди від підприємницької діяльності, підприємства ознак фіктивності на час здійснення господарської операції не мали, що зумовлює хибність викладених в акті перевірки висновків податкового органу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами загального позовного провадження.
22.10.2025 року представником Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надано до суду письмовий відзив на позов, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що надані до перевірки первинні документи свідчать про суцільний фізичний супровід та контроль товару їх виробниками з моменту їх виробництва до реалізації за митну території України, набуваючи формальних статусів договірних відносин (продавець-комісіонер). Постачальники залізовмісної продукції, яка придбавалась ТОВ «ДОНПРОМТРАНС», виступають виробниками такої продукції та комісіонерами для подальшої її реалізації. Придбання товарно матеріальних цінностей (далі ТМЦ) та передача останніх комісіонерам відбувається одним днем, в момент прийняття товару перевізником для транспортування в пункт перетину кордону для митного оформлення та реалізації нерезидентам. Як вказує представник відповідача, з моменту укладання договорів комісії з ПрАТ «ІНГЗК», ПАТ «ЗАПОРЖСТАЛЬ», ними не укладено жодного контракту з нерезидентами під комісійну діяльність, а використовуються раніше укладені контракти, що свідчить про незмінну схему діяльності ПрАТ «ІНГЗК», ПАТ «ЗАПОРЖСТАЛЬ» від виробництва залізовмісної продукції до реалізації її на експорт. Як встановлено перевіркою, ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» не вчиняє будь-яких господарських дій щодо розвантаження, збереження, завантаження товару, укладання договорів щодо транспортування, подальшого збереження, перевалки на судно, тощо. На думку представника відповідача, перевезення товару та експедиційні дії здійснюються комісіонерами шляхом використання раніше укладених відповідних договорів з перевізниками та експедиторами та акумуляцією даних витрат в звітах комісіонерів для їх компенсації власником товару.
Окрім того, представником відповідача зазначено, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області в ході проведення документальної позапланової виїзної перевірки встановлено застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) у порядку, встановленому Законом України «Про санкції» та відповідно до підпункту 1, 2 Додатку 2 до Рішення РНБО від 08.10.2024 до засновників (учасників), кінцевих бенефіціарних власників ПрАТ «ІНГЗК», ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ».
27.10.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводів, викладених в позовній заяві, як підстави для задоволення позову.
12.11.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких останній проти задоволення позовних вимог заперечував, та підтримав позицію, викладену у письмовому відзиві на позовну заяву, та зазначено, що міркування позивача ґрунтуються виключно на формальних запереченнях щодо встановлених обставин справи.
17.11.2025 року на адресу суду від представника надійшли додаткові пояснення, в яких підтримано позицію, викладену в позовній заяві та у відповіді на відзив, та зазначено, що твердження відповідача є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовують доводів, викладених в позовній заяві, як підстави для задоволення позову та також наведено приклади правових позицій, викладених у постановах апеляційних судів та Верховного Суду, у подібних правовідносинах.
18.11.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких останній проти задоволення позовних вимог заперечував, та підтримав позицію, викладену у письмовому відзиві на позовну заяву, та додатково зазначено, що у зв`язку з відсутністю права на бюджетне відшкодування у учасників схеми - ПрАТ «ІНГЗК», ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» прослідковується використання ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» з метою отримання бюджетного відшкодування ПДВ, яке при надходженні на розрахунковий рахунок ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» спрямовується та, враховуючи боргові зобов`язання (які виникли внаслідок реалізації умов щодо права на бюджетне відшкодування), в подальшому буде спрямоване на рахунки підприємств, щодо акціонерів яких застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, у відповіді на відзив та письмових поясненнях, які надавались на адресу суду, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмовий відзив, заперечення на відповідь на відзив та письмові пояснення, що містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви просив відмовити.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
За результатами документальної позапланової виїзної перевірки складено акт від 25.06.2025 року №2816/04-36-07-14-04/31366355.
Перевіркою дотримання податкового законодавства при декларуванні за квітень 2025 року від`ємного значення з ПДВ у сумі 1 487 169 106 грн., у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету у сумі 1 438 078 876 грн., з урахуванням періодів формування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків, встановлено:
Представником позивача було складено та направлено скаргу на означене податкове повідомлення-рішення до Державної податкової служби України.
Рішенням Державної податкової служби України від 05.09.2025 № 25908/6/99-00-06-01-03-06 про результати розгляду скарги ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО», скаргу залишено без задоволення, податкове повідомлення рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з податку на додану вартість форми «В3» від 10.07.2025 № на суму 172 647 622,03 грн залишено без змін.

Відтак, предметом розгляду даної адміністративної справи є правомірність податкового повідомлення-рішення від 27.06.2025 року за №000/405/32-00-07-08, №000/401/32-00-07-08 та №000/404/32-00-07-08.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Суд зауважує, що спірне податкове повідомлення-рішення від 27.06.2025 року за №000/405/32-00-07-08, №000/401/32-00-07-08 та №000/404/32-00-07-08 ґрунтується на висновках акту перевірки від 25.06.2025 року №2816/04-36-07-14-04/31366355, яким визначено порушення п.200.4-1 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (із змінами та доповненнями) ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО» ().

Враховуючи вказане, суд зазначає про таке.

Пунктом 200.4-1. статті 200 ПК України передбачено, що платники податку, щодо яких (та/або щодо засновників (учасників), кінцевих бенефіціарних власників яких) у порядку, встановленому Законом України "Про санкції", прийняті рішення про застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), протягом строку застосування таких санкцій не мають права на отримання бюджетного відшкодування суми від`ємного значення.

Отже, для цілей застосування пункту 200.14-1 статті 200 Податкового кодексу України визначальним є встановлення обставин, які свідчать про застосування санкцій щодо однієї з наступних осіб: самого платника податку; засновників (учасників) платника податку (позивача); кінцевих бенефіціарних власників платника податку (позивача).

Відповідно до підпункту 14.1.241-1. пункту 14.1. статті 14 ПК України термін "кінцевий бенефіціарний власник" вживається у значенні, наведеному в Законі України Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Пунктом 30 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (Закон № 361) визначають, що:

кінцевий бенефіціарний власник - будь-яка фізична особа, яка здійснює вирішальний вплив (контроль) на діяльність клієнта та/або фізичну особу, від імені якої проводиться фінансова операція;

кінцевим бенефіціарним власником є: для юридичних осіб - будь-яка фізична особа, яка здійснює вирішальний вплив на діяльність юридичної особи (в тому числі через ланцюг контролю/володіння); для трастів, утворених відповідно до законодавства країни їх утворення, - засновник, довірчий власник, захисник (за наявності), вигодоодержувач (вигодонабувач) або група вигодоодержувачів (вигодонабувачів), а також будь-яка інша фізична особа, яка здійснює вирішальний вплив на діяльність трасту (в тому числі через ланцюг контролю/володіння); для інших подібних правових утворень - особа, яка має статус, еквівалентний або аналогічний особам, зазначеним для трастів.

Ознакою здійснення прямого вирішального впливу на діяльність є безпосереднє володіння фізичною особою часткою у розмірі не менше 25 відсотків статутного (складеного) капіталу або прав голосу юридичної особи.

Ознаками здійснення непрямого вирішального впливу на діяльність є принаймні володіння фізичною особою часткою у розмірі не менше 25 відсотків статутного (складеного) капіталу або прав голосу юридичної особи через пов`язаних фізичних чи юридичних осіб, трасти або інші подібні правові утворення, чи здійснення вирішального впливу шляхом реалізації права контролю, володіння, користування або розпорядження всіма активами чи їх часткою, права отримання доходів від діяльності юридичної особи, трасту або іншого подібного правового утворення, права вирішального впливу на формування складу, результати голосування органів управління, а також вчинення правочинів, які дають можливість визначати основні умови господарської діяльності юридичної особи, або діяльності трасту або іншого подібного правового утворення, приймати обов`язкові до виконання рішення, що мають вирішальний вплив на діяльність юридичної особи, трасту або іншого подібного правового утворення, незалежно від формального володіння.

При цьому кінцевим бенефіціарним власником не може бути особа, яка має формальне право на 25 чи більше відсотків статутного капіталу або прав голосу в юридичній особі, але є комерційним агентом, номінальним власником або номінальним утримувачем, або лише посередником щодо такого права.

Аналогічну правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 14 березня 2023 року у справі № 640/12206/19.

Як встановлено судом, контролюючим органом не встановлено обставин, які свідчать про застосування санкцій щодо однієї з наступних осіб: самого платника податку - ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО»; засновників (учасників) платника податку (ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО»); кінцевих бенефіціарних власників платника податку (ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО»).

Таким чином, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що застосування контролюючим органом пункту 200.14-1 статті 200 Податкового кодексу України до ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО» є необґрунтованим та безпідставним.

Більш того, суд не бере до доводи контролюючого органу про застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до засновників (учасників), кінцевих бенефіціарних власників ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» та ПРАТ «ІНГЗК», в розрізі спірних правовідносин, оскільки у розумінні пункту 200.4-1. статті 200 ПК України, ані ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ», ані ПРАТ «ІНГЗК», не є засновником (учасником) платника податку (ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО») та/або кінцевим бенефіціарним власником платника податку (ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО»).

Вказане, окремо свідчить про безпідставність та необґрунтованість висновків контролюючого органу щодо застосування приписів пункту 200.4-1. статті 200 ПК України до ТОВ «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО».

При цьому, суд також вважає за необхідне надати правову оцінку і наступному.

Податковим органом у акті перевірки вказано, що відповідно до наданих первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку не встановлено проведення будь-яких інших операцій в січні березні 2025 року, окрім придбання права власності на великий обсяг залізовмісної продукції з послідуючої передачею його через посередника (комісіонера) покупцю-нерезиденту, що свідчить про спрямоване накопичення від`ємного значення для подальшого бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

З огляду на вищезазначене, враховуючи проведений в ході перевірки аналіз діяльності ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» в січні березні 2025 року, відповідачем зроблено висновок, що на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, виписок банку, іншої наявної податкової інформації, встановлено що ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» здійснено удаваний правочин з ПрАТ «ІНГЗК», ПАТ «Запоріжсталь» по виконанню умов договорів щодо придбання ТМЦ з подальшою передачею на комісіонерів для реалізації за митною територією України, приховуючи іншу юридичну дію, - отримання бюджетного відшкодування для спрямування його на рахунки вищезазначених підприємств.

Щодо висновків контролюючого органу про здійснення удаваного правочину між ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» та ПрАТ «ІНГЗК», ПАТ «Запоріжсталь», слід зазначити наступне.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Положеннями п.п 20.1.30 п. 20.1 ст. 20 ПК України встановлено право контролюючого органу звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

В межах цієї справи не встановлено судами, що податковий орган реалізував своє право на звернення до суду з питань визнання правочинів між ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» та ПрАТ «ІНГЗК», ПАТ «Запоріжсталь» удаваними.

Таким чином, суд доходить висновку, що податковий орган не має право самостійно визнавати правочини удаваними. Застосування податкових наслідків може відбуватися лише наявності фіктивних правочинів, тобто правочинів недійсність яких може бути встановлена тільки судом.

Окремо, суд акцентує увагу на тому, що податковий орган під час проведення перевірки не встановив та не довів обставин щодо того, який правочин було приховано між ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» та ПрАТ «ІНГЗК», ПАТ «Запоріжсталь», для визнання його удаваним.

Щодо посилань контролюючого органу, що з огляду на великі обсяги постачання та фактичну наявність трудового ресурсу у ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» не встановлена фізична можливість перевіряємого підприємства здійснювати операції щодо прийняття товару по кількості і якості, відсутність претензій щодо яких прописана в наданих до перевірки первинних документах, суд зазначає про таке.

Як вже встановлювалося судом, господарські операції у спірному випадку відбувались між ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» та ПРАТ «ІНГЗК» і ПАТ «Запоріжсталь».

Між ПАТ «Запоріжсталь» та ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» укладено договір поставки металопродукції №31366355/2/24/1 від 19.12.2024 року та договір комісії №31366355/2/24/1 від 19.12.2024 року, відповідно до якого Комітент доручає, а Комісіонер зобов`язується від свого імені, але за рахунок та за дорученням Комітента за плату вчиняти такі дії: продати нерезидентам України в митному режимі «експорт» металопродукцію, що є власністю Комітента, як у рамках раніше укладених зовнішньоекономічних договорів (контрактів), так і в рамках зовнішньоекономічних договорів (контрактів), що укладаються, а також оформити та підписати інші документи, які є необхідними для виконання доручень Комітента; укласти договори (у разі необхідності) на митне оформлення Товару; вчинити інші дії, які є доцільними та необхідними для виконання доручень Комітента.

Між ПРАТ «ІНГЗК» та ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» укладено договір поставки №1556 30/2024 від 23.10.2024 року та договір комісії №1554-30/2024 від 23.10.2024 року, відповідно до якого Комітент доручає, а Комісіонер зобов`язується від свого імені, але за дорученням Комітента за плату вчиняти такі дії: продати нерезидентам України в митному режимі «експорт» залізорудну сировину - ЗРС, що є власністю Комітента, як у рамках раніше укладених зовнішньоекономічних договорів (контрактів), так і в рамках зовнішньоекономічних договорів (контрактів), що укладаються, а також оформити та підписати інші документи, які є необхідними для виконання доручень Комітента; укласти договори на митне оформлення Товару; вчинити інші дії, які є доцільними та необхідними для виконання доручень Комітента.

На підтвердження господарських взаємовідносин надано платіжні документи; виписки банку; договори поставки на придбання товарів, контракти з додатками, специфікації до контрактів, договори комісії з додатками, специфікації до договорів комісії, договори оренди, прибуткові накладні, залізничні накладні, акти приймання передачі, акти приймання-передачі на комісію, звіти комісіонерів, щомісячні реєстрі операцій з реалізації товарів, звіти комісіонера з виконаного доручення, сертифікати якості від виробника; вантажно-митні декларації, податкові накладні, головна книга, оборотно-сальдові відомості та журнали-ордери по рахунках.

Контролюючим органом не заперечувалось достатність та дійсність первинних документів, що підтверджується змістом акту перевірки.

Тобто, суд зазначає, що податковий орган в акті перевірки не ставив під сумнів достовірність даних, вказаних у всіх первинних документах та документах бухгалтерської звітності (договори, рахунки, банківські виписки), а також не зазначав про порушення вимог чинного податкового законодавства при їх формуванні.

Натомість, з огляду на характер господарських взаємовідносин між ТОВ «ДОНПРОМТРАНС» та ПРАТ «ІНГЗК» і ПАТ «Запоріжсталь», контролюючий орган зробив висновок про відсутність фізичної можливості перевіряємого підприємства здійснювати операції щодо прийняття товару по кількості і якості.

Водночас, суд зазначає, що висновки контролюючого органу про відсутність у контрагентів позивача трудових та матеріально - технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації наявної в базі даних ДПС, проте податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача, носить виключно інформативний характер та сама по собі, окремо від інших доказів або за їх відсутності, не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 10.05.2023 року у справі № 810/1052/15.

Більш того, суд вважає за необхідне звернути увагу на висновок Верховного Суду, висловлений, зокрема, в постановах від 17.04.2018 року у справі №826/14549/15, від 06.02.2018 року у справі №816/166/15-а, від 13.08.2020 року у справі №520/4829/19, від 21.10.2020 року у справі №140/1845/19, від 19.11.2021 року у справі №160/6707/20, від 16.02.2023 року у справі №420/4722/19, згідно з яким відсутність матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Так само не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання взятих на себе зобов`язань посилання податкового органу на відсутність достатньої кількості штатних одиниць, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 09.10.2019 року у справі № 826/16601/18, від 04.04.2023 року у справі №320/4019/19.

Отже, суд доходить наступних висновків, що по-перше, податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, не є обов`язковим свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, які є підставами формування бухгалтерського обліку.

По-друге, суд вказує, що сама по собі відсутність необхідних матеріальних чи трудових ресурсів у контрагентів платника податків не є безумовним свідченням нереальності господарської операції, оскільки їх наявність або відсутність (ресурсів) у господарюючих суб`єктів не має правового значення для вирішення питання про наявність наміру сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених укладеними правочинами.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

У пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України" ЄСПЛ зазначив, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Так, наведені інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 74 КАС України. Чинним законодавством України на сторону господарських операцій - покупця товару (робіт, послуг), який є платником податків, не покладено обов`язку в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії постачальників товару (послуг) зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат та податкового кредиту.

Контролюючим органом не подано доказів, які однозначно свідчили б про неправдивість одержаних від платника документів, підтверджували б фіктивний характер спірних операцій та недобросовісність позивача як платника податків, відповідачем не надано суду жодних доказів, які підтверджували б те, що вчинення правочину (укладення договору), на підставі якого виникли взаємовідносини між позивачем та контрагентом не відповідали дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов`язків чи свідчили б про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності товариства, господарській меті з метою досягнення правових наслідків та які порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.

Отже, позивач як платник податків самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату, лише, ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 березня 2018 року у справі №803/1198/16 та від 14 грудня 2022 року у справі № 640/18058/19.

Згідно з ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд враховує, чи прийняті вони з використанням повноважень та спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискредитації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь яким несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи докази надані сторонами, суд відзначає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, у той час як відповідачем не надано належних доказів на підтвердження законності спірного рішення.

Отже, за сукупності вказаних обставин висновки контролюючого органу не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, у зв`язку із чим спірне податкове повідомлення-рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи сторін не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО» (50053, м. Кривий Ріг, вул. Мусорського, 15, код ЄДРПОУ 3136635) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17А, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «В3» від 10.07.2025 року №.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17А, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОНБАСЬКЕ ПРОМИСЛОВО-ТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО» (50053, м. Кривий Ріг, вул. Мусорського, 15, код ЄДРПОУ 3136635) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 24 224,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду буде складений до 26 грудня 2025 року, згідно з вимогами ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський