Справа № 420/2958/25
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2025-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/2958/25

Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Місце та час укладення судового рішення «--:--», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 27.08.2025

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Шевчук О.А., Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

28.01.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо скасування рішень від 24.09.2024 №66, від 15.11.2024 №66, від 14.01.2025 №66 про відмову у призначенні їй пенсії за віком; зобов`язання зарахувати до її страхового стажу періоди роботи: з 14.07.1983 по 23.09.1986, з 11.07.1996 по 31.12.2003; зобов`язання призначити та виплачувати їй пенсію з моменту досягнення пенсійного віку, а саме з 06.09.2024 довічно.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка, досягнувши 60 річного віку, неодноразово зверталася до пенсійного органу із заявами для призначення їй пенсії за віком, однак, спірними рішенням пенсійного органу, їй було відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу 31 рік, який дає право на призначення такого виду пенсії. При цьому, позивачка наголошує, що їй протиправно не зараховано до трудового стажу періоди роботи з 14.07.1983 по 23.09.1986 на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) поліклініки медвідділу УВД Одеського облвиконкому, з 11.07.1996 по 31.12.2003 на посаді економіста (період роботи з 11.07.199 по 02.08.2011 відповідно до трудової книжки від 01.12.1981) у селянському (фермерському) господарстві «Колос-96».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.08.2025 позов задоволено частково; визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області від 24.09.2024 №66; визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 15.11.2024 №66; визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 14.01.2025 №66; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи: з 14.07.1983 по 23.09.1986 на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) поліклініки медвідділу УВД Одеського облвиконкому, з 11.07.1996 по 31.12.2003 (період роботи з 11.07.1996 по 02.08.2011, відповідно до трудової книжки від 01.12.1981 серії НОМЕР_1 ) у Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96»; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що трудова книжка позивача є належним та достатнім доказом для підтвердження роботи позивачки у періоди з 14.07.1983 по 23.09.1986, з 11.07.1996 по 31.12.2003, при цьому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а тому не може впливати на його особисті права. Стосовно позовних вимог в частині щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити та виплачувати позивачці пенсію з моменту досягнення пенсійного віку (з 06.09.2024) довічно, суд вказав на дискреційність таких повноважень, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні такої вимоги. Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки буде зобов`язання відповідача (ГУ ПФУ в Одеській області) зарахувати до її страхового стажу спірні періоди трудової діяльності.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги, управління зазначає, що 17.09.2024 позивачка звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України №1058-IV, однак рішенням від 24.09.2024 №66 ГУ ПФУ в Волинській області було відмовлено з підстав відсутності необхідного страхового стажу 31 рік. Надалі 07.11.2024 позивачка повторно звернулась з заявою про призначення їй пенсії за віком та рішенням ГУ ПФУ в Чернігівській області від 15.11.2024 №66 отримала відмову з тих же підстав. При цьому, апелянт зауважує, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що у разі винесення наступного рішення, попереднє рішення автоматично скасовується. 07.01.2025 позивачка втретє звернулась за призначенням пенсії, та за результатом розгляду її заяви, ГУ ПФУ в Одеській області прийняло рішення №66 від 14.01.2025 про відмову у призначенні пенсії. При цьому, управління наголошує щодо правомірності прийнятого рішення, посилаючись на відсутній необхідний страховий стажу 31 рік (на момент звернення із заявою про призначення пенсії стаж становив 22 роки 05 місяців 22 дні). На думку апелянта, неможливо зарахувати до страхового стажу позивачки періоди її роботи у ФГ «Колос-96» з 11.07.1996 по 02.08.2011, оскільки робота на такому підприємстві зараховується до страхового стажу за фактично нарахованими та сплаченими внесками на конкретну особу. Крім того, управління вказує на відсутність підстав для врахування до стажу періоду з 14.07.1983 по 23.09.1986, оскільки в даті видачі наказу про звільнення з роботи наявне виправлення, яке не завірене належним чином. Попри зазначене, апелянт вважає, що дії зобов`язального характеру в даній справі (зобов`язання зарахувати періоди роботи до трудового стажу) є втручанням в дискреційні повноваження пенсійних органів.

Розгляд апеляційної скарги у справі здійснюється апеляційним судом у змішаній формі відповідно до п.112 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя 17.08.2021 №1845/0/15-21.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 17.09.2024 звернулася до органів ПФУ із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Рішенням ГУ ПФУ в Волинській області від 24.09.2024 №66 відмовлено у призначені пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу 31 рік (на момент звернення зараховано 20 років 06 місяців 14 днів); до страхового стажу не зараховано періоди роботи: з 14.07.1983 по 23.09.1986, оскільки в даті видачі наказу про звільнення з роботи наявне виправлення, яке не завірене належним чином; період роботи з 11.07.1996 по 31.12.2003 - відсутня довідка про сплату страхових внесків господарства.

07.11.2024 позивачка повторно звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії та рішенням ГУ ПФУ в Чернігівській області від 15.11.2024 №66 було відмовлено з підстав відсутнього необхідного страхового стажу (на момент звернення стаж становить 22 роки 5 місяців 22 дні); до стажу роботи не зараховано періоди роботи: з 11.07.1996 по 31.12.2003 (період роботи з 11.07.1996 по 02.08.2011 відповідно до трудової книжки від 01.12.1981), оскільки довідка про заробітну плату не містить штампу підприємства, дати та номер видачі, підпису головного бухгалтера; період ведення підприємницької діяльності з 07.09.2000 по 31.12.2003, оскільки відсутня інформація про систему оподаткування та інформація про сплату страхових внесків.

07.01.2025 позивачка втретє звернулась за призначенням їй пенсії та рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 14.01.2025 №66 також було відмовлено. Підстава відмови - відсутність необхідного страхового стажу 31 рік (на момент звернення стаж - 22 роки 5 місяців 22 дні); не зараховано періоди роботи: в Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96» з 11.07.1996 по 02.08.2011 згідно трудової книжки від 01.12.1981 НОМЕР_1 та згідно довідки від 10.12.2024 №1, яка надана на підставі акту зустрічної перевірки від 10.12.2024 №1500-1004-1/10772, оскільки робота в фермерському господарстві зараховується до страхового стажу за фактично нарахованими та сплаченими внесками на конкретну особу.

Не погоджуючись з рішеннями про відмову у призначенні пенсії, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон України №1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст.24 Закону України №1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV).

За змістом ч.2 ст. 26 Закону України №1058- IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року від 21 до 31 року.

Згідно ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, ст.48 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідні положення містить і постанова Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок №637).

Так, п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п.3 Порядку №637.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, після досягнення 60 років, тричі зверталася до управлінь пенсійного органу про призначення їй пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України №1058-IV, однак рішеннями від 24.09.2024 №66, від 15.11.2024 №66, від 14.01.2025 №66 було відмовлено у такому праві з підстав відсутності необхідного страхового стажу 31 рік.

В позовній заяві позивачка зазначає щодо протиправності дій з боку відповідачів стосовно не зарахування до її трудового стажу періодів роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.12.1981:

з 14.07.1983 по 23.09.1986 на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) поліклініки медвідділу УВД Одеського облвиконкому, оскільки в даті видачі наказу про звільнення з роботи наявне виправлення, яке не завірене належним чином;

з 11.07.1996 по 31.12.2003 на посаді економіста (період роботи з 11.07.199 по 02.08.2011 відповідно до трудової книжки від 01.12.1981) у селянському (фермерському) господарстві «Колос-96», оскільки робота на такому підприємстві зараховується до страхового стажу за фактично нарахованими та сплаченими внесками на конкретну особу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не зараховано зазначені періоди роботи позивачки, виходячи з наступного.

Так, на час первинного заповнення трудової книжки позивача, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (надалі - Інструкція №162).

Відповідно до абз.1 п.1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Абзацами 2, 3 п.2.2 Інструкції №162 передбачено, що заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Пунктом 2.11 Інструкції №162 визначено, що першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Згідно пу.4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Тобто, позивач, як особа, на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачі трудової книжки, не може нести відповідальність за неповноту внесених до неї відомостей, про що вірно зауважено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

З наявної у матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.12.1981 (записи №№5,6) вбачається, що позивачка 14.07.1983 була прийнята на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) поліклініки медвідділу УВД Одеського облвиконкому та 23.09.1986 звільнена з посади за власним бажанням. Таким чином, вказаний період роботи позивачки належним чином підтверджений відомостями трудової книжки, при цьому пенсійним органом не спростований, а отже підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Колегія суддів враховує, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11.05.2022 у справі №120/1089/19-а.

Крім того, ч.3 ст.44 Закону України №1058-IV наділяє органи Пенсійного фонду правом вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Враховуючи наведене, беручи до уваги, що відповідачем не доведено в установленому порядку вчинення відповідної перевірки відомостей трудової книжки позивачки у разі наявності сумнівів в їх достовірності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу позивачки періоди її трудової діяльності з 14.07.1983 по 23.09.1986 відповідно до трудової книжки.

Водночас, згідно ч.1 ст.24 Закону України №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до абз.1 ч.2 ст.24 Закону України №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з ч.1 ст.21 Закону України №1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять, зокрема від роботодавців та застрахованих осіб.

Як визначено у ч.1 ст.1 Закону України №1058-IV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено ст.20 Закону України №1058-IV.

Так, ч.1 ст.20 Закону України №1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. (ч.2 ст.20 Закону України №1058-IV).

Згідно з ч.10 ст.20 Закону України №1058-IV якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Статтею 106 Закону України №1058-IV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

За аналізом наведених норм можна дійти висновку, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, та вказані внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника таких внесків.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а, від 30.09.2019 у справі №414/736/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17.

Відповідно до матеріалів справи факт роботи позивачки у періоди з 11.07.1996 по 31.12.2003 на посаді економіста у СФГ «Колос-96» підтверджено записами трудової книжки (№№13, 14) та не заперечується відповідачем.

Таким чином, враховуючи, що відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, в даному випадку на СФГ «Колос-96», необхідно вказати, що відсутність у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за період з 11.07.1996 по 31.12.2003, не є підставою для не зарахування вказаного періоду до страхового стажу позивачки.

На підставі викладеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності рішень від 24.09.2024 №66, від 15.11.2024 №66, від 14.01.2025 №66 та наявності підстав для їх скасування.

За висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява №38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 Комітетом Міністрів, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При вирішенні справи, суд першої інстанції вважав, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки буде зобов`язання відповідача (ГУ ПФУ в Одеській області) зарахувати до її страхового стажу спірні періоди трудової діяльності.

При цьому, суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині щодо призначення та виплати позивачці пенсії за віком, посилаючись на дискреційність повноважень пенсійних органів.

В даному випадку, враховуючи, що спірним питанням в даній справі було, зокрема встановлення наявності правових підстав для зарахування періодів роботи позивачки до її страхового стажу, при цьому, судом встановлено наявність підстав для здійснення відповідачем таких дій, тобто пенсійним органом допущено протиправну поведінку при винесенні оскаржуваних рішень шляхом неналежного обрахування загального страхового стажу позивачки, який дає право на призначення пенсії за віком, судова колегія вважає, що ефективним захистом порушених прав позивачки, окрім зобов`язання управління зарахувати до загального страхового стажу спірні періоди її роботи, є зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву позивачки від 17.09.2024 (першочергове звернення) про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, враховуючи, що при вирішенні справи, суд першої інстанції вірно встановив підстави для зарахування спірних періодів позивачки до її загального трудового стажу та зобов`язав відповідача (ГУ ПФУ в Одеській області) вчинити такі дії на виконання судового рішення у даній справі, однак, з огляду на те, що належним способом захисту порушених прав особи є також зобов`язання повторно розглянути заяву від 17.09.2024 (дата заяви із зверненням про призначення пенсії за віком вперше), в порядку ст.317 КАС України, судове рішення підлягає доповненню в цій частині.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Керуючись ст.ст.139, 311, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року наступним змістом: «Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 вересня 2024 року про призначення пенсії за віком з урахуванням страхового стажу роботи у період з 14.07.1983 по 23.09.1986 на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) поліклініки медвідділу УВД Одеського облвиконкому; з 11.07.1996 по 31.12.2003 у Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач А.В. Крусян
Судді О.А. Шевчук О.В. Яковлєв