Справа № 755/8486/25
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/8486/25 Суддя першої інстанції: Савлук Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Файдюка В.В.,

суддів - Мельничука В.П., Мєзєнцева Є.І.,

при секретарі - Масловській К.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2025 року Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - позивач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до громадянина російської федерації ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 ) про затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на 6 (шість) місяців.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15.05.2025 позов задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів законного перебування відповідача на території України, із заявою про надання йому статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 не звертався, а тому, оскільки останній не має постійного місця проживання та в нього відсутній документ, що дає право на виїзд з України, то існують підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та існує ризик його втечі, що свідчить про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано, що відповідач проходив військову службу у Збройних Силах України, а тому як під час строку дії контракту, так і протягом трьох місяців після його припинення (розірвання) вважався таким, що законно перебував на території України. Наголошує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження участі відповідача у розповсюдженні наркотичних речовин на території України, а також перебування у стані наркотичного сп`яніння під час несення служби. Підкреслює, що видворення ОСОБА_1 з України до російської федерації створює загрозу його життю і здоров`ю. Окремо звертає увагу, що відповідача було позбавлено права на судовий захист, оскільки йому не було забезпечено перекладача, справу розглянуто у день подання позовної заяви, що позбавило ОСОБА_1 права на подачу відзиву на позов, строк для чого положеннями КАС України встановлений тривалістю не менше п`ятнадцяти днів. Крім викладеного наголошує на відсутності щодо відповідача будь-яких з передбачених ст. 289 КАС України підстав для його затримання.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2025 поновлено строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2025 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30.12.2025 на 10:00.

У зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні суду представником позивача подано заяву 30.12.2025 про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Від Миколаївського ПТПІ до суду 23.12.2025 надійшло повідомлення про неможливість забезпечення участі ОСОБА_1 у судовому засіданні у режимі відеоконференції з огляду на те, що 12.11.2025 відповідач звільнений у зв`язку із закінченням терміну тримання.

З огляду на викладене та зважаючи на об`єктивну неможливість проведення судового засідання у режимі відеоконференції справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 складено та направлено на адресу начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області подання від 09.05.2025 №228/3Д/656 (отримано позивачем 12.05.2025 за вх. №16326/1/8010-25) щодо прийняття рішення про примусове видворення з України (окрім російської федерації, білорусі) громадянина російської федерації ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України, а також свідомим ухиленням від виконання своїх обов`язків військовослужбовця та наказів командира, що суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Матеріали справи свідчать, що головним спеціалістом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 12.05.2025 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №016958, в якому зафіксовано, що 12.05.2025 о 13:00 за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який порушив законодавством про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні. Місце скоєння правопорушення: АДРЕСА_1 . Як зазначено у протоколі, за вказане правопорушення частиною другою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) передбачена відповідальність. До вказаного протоколу додано, зокрема, довідку про особу, рапорт, документи перекладача.

Також 12.05.2025 головним спеціалістом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області складено протокол №МКМ 000493 про адміністративне затримання за частиною другою статті 263 КУпАП, яким оформлено затримання до 72 годин ОСОБА_1 для з`ясування причин та обставин правопорушення, передбаченого частиною другою статті 203 КУпАП, а також умов, що йому сприяли.

Крім того, 12.05.2025 головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції, забезпечення видворення та реадмісії управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято затверджене першим заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області рішення про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 . Указане рішення обґрунтоване посиланням на подання Військової частини НОМЕР_1 , а також відсутністю в іноземця документів, на підставі яких його можна ідентифікувати, а також документів, які б надавали право перетину державного кордону для виїзду з України.

Згадане рішення отримано відповідачем 12.05.2025 у присутності перекладача.

У цей же день головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції, забезпечення видворення та реадмісії управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято затверджене першим заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області рішення про поміщення ОСОБА_1 у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Про прийняття цього рішення позивачем було повідомлено заступника керівника Київської міської прокуратури листом від 13.05.2025 №8010.8-22258/80.2-25.

13.05.2025 між ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та Миколаївським ПТПІ підписано акт приймання-передавання іноземця або особи без громадянства.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам з огляду на положення, зокрема, статті 289 КАС України, статтей 1, 9, 15, 16, 17, 29, 30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон), прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог у зв`язку з відсутністю у відповідача документів про наявність права законно перебувати на території України та існуванням об`єктивних підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення у тому числі шляхом втечі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 29 Основного Закону України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 5 Конвенції кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;

d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;

e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;

f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною дев`ятнадцятою статті 4 Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України, на період дії контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України та протягом трьох місяців після його припинення (розірвання). Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується військово-обліковим документом (службовим посвідченням) військовослужбовців, форма, порядок оформлення (створення) та видачі якого визначаються відповідно Міністерством оборони України та Міністерством внутрішніх справ України.

Приписи частини першої статті 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Частиною четвертою статті 30 Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно з частиною восьмою статті 30 Закону положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Статтею 31 Закону визначено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Викладене свідчить, що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду.

При цьому компетентним органом в розумінні статті 26 Закону є орган Державної міграційної служби України, орган Служби безпеки України, або орган охорони державного кордону.

Тобто, застосовуючи приписи частини першої статті 30 Закону, варто зважати, що примусове видворення з України іноземця на підставі прийнятої постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Отже, зі змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 359/5975/17, від 28.02.2019 у справі № 754/2198/17, від 26.06.2019 у справі № 755/12159/18, від 09.08.2019 у справі № 359/5823/16-а, від 27.04.2023 у справі № 522/11882/22, від 24.05.2023 у справі № 296/8455/22.

Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1110 (далі - Типове положення), визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - пункт тимчасового перебування), є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.

Згідно з пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України чи реадмісії.

Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи в зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення кожні шість місяців подається позовна заява відповідно до вимог частини дванадцятої статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу IIІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за № 806/21119 (далі - Інструкція № 353/271/150), у разі виявлення підстав, передбачених частиною 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», органи ДМС, органи охорони державного кордону та органи СБУ залежно від обставин виявлення/затримання іноземця невідкладно готують позовну заяву до адміністративного суду.

За наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАС України.

Вимоги щодо взяття на поруки та внесення застави не можуть бути заявлені стосовно іноземців, до яких раніше застосовувалися такі заходи, а також стосовно яких є достатні дані про їх причетність до готування та (або) вчинення терористичної діяльності.

У разі якщо особа, стосовно якої подається позов, є батьком, матір`ю, супроводжуючою особою або опікуном для неповнолітніх осіб, які слідували спільно з нею, відомості про таких дітей зазначаються у позовній заяві.

Згідно з частиною першою статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Відповідно до частини одинадцятої статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частиною тринадцятою статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Матеріали справи свідчать, що офіцером 2 відділу 4 управління штабу 6 загону Військової частини НОМЕР_2 складено на ім`я командира 6 загону Військової частини НОМЕР_2 рапорт (без дати), в якому зазначено, що на АДРЕСА_2 було виявлено, зокрема, ОСОБА_1 , який проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 за контрактом про проходження військової служби іноземцем та який був припинений. У вказаному рапорті також зазначено, що, зокрема, відповідач, неодноразово порушував військову дисципліну, отримував стягнення. Часто підривав бойовий дух побратимів під час служби, негативно висловлювався про Державу Україну, неодноразово відмовлявся від виконання бойових завдань, про що внесені відповідні відомості до ЄРДР.

При цьому, у відповіді на адвокатський запит представника ОСОБА_1 - адвоката Янкул Г.І., наданої листом від 26.09.2025 №7/адв/190, Військова частина НОМЕР_2 повідомила, що службове розслідування Військовою частиною НОМЕР_2 щодо колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 не проводилося.

У свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що 13.03.2024 між Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_3 з одного боку та ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_4 , виданий ГУ МВС Росії в Іркутській області №380-025 від 03.05.2018) укладено контракт про проходження іноземцями та особами без громадянства військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу. Чинність цього контракту припинена 07.05.2025 у зв`язку з особистим бажанням за наказом командира Військової частини НОМЕР_2 №117ДСК від 07.05.2025.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 13.03.2024 №62 ДСК солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу Центру спеціальних заходів.

Із змісту витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07.05.2025 №117 ДСК вбачається, що солдата ОСОБА_1 з 07.05.2025 виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Отже, на час укладення контракту особа ОСОБА_1 була ідентифікована згідно з паспортом № НОМЕР_4 , виданим ГУ МВС Росії в Іркутській області №380-025 від 03.05.2018. При цьому, оскільки дію контракта було припинено 07.05.2025, то в силу положень частини дев`ятнадцятої статті 4 Закону станом як на 12.05.2025 (день адміністративного затримання), так і на 15.05.2025 (день ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення) відповідач вважався таким, що на законних підставах тимчасово проживав на території України, оскільки не минув тримісячний строк після припинення (розірвання) контракта.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, маючи у своєму розпорядженні подання Військової частини НОМЕР_1 від 09.05.2025 №228/3Д/656, а також рапорт офіцера 2 відділу 4 управління штабу 6 загону Військової частини НОМЕР_2 (який є додатком до протоколу про адміністративне правопорушення від 12.05.2025 серії ПРМКМ №016958), ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області мало об`єктивну можливість забезпечити ідентифікацію ОСОБА_1 , адже було обізнано про місце проходження ним військової служби, а також достеменно з`ясувати питання законності тимчасового перебування відповідача на території України. Натомість, невідкладно після адміністративного затримання 12.05.2025, маючи у розпорядженні передбачені законом 72 години, позивач 12.05.2025 прийняв рішення, зокрема, про поміщення ОСОБА_1 до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства ДМС України, які незаконно перебувають на території України.

Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить про передчасність заявленого ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області позову про затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на шість місяців, оскільки матеріалами позовної заяви не підтверджується станом на 15.05.2025 як вчинення позивачем всіх необхідних дій, спрямованих на ідентифікацію відповідача при його затриманні, так і існування обставин, які б свідчили про існування у ОСОБА_1 намірів ухилятися від виконання рішення про примусове видворення.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку про помилковість позиції суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо заявленого представником відповідача клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи № 755/20812/25 про визнання протиправною та скасування постанови ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 13.05.2025 серії ПН МКМ №000493 про накладення адміністративного стягнення на громадянина російської федерації ОСОБА_2 за частиною другою статті 203 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 у справі №9901/314/19 у питанні застосування пункту 3 частини 1 статті 236 КАС України сформувала наступні висновки:

«З огляду на зазначені вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі адміністративний суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати:

- чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається адміністративним судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі;

- чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи.

Об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої полягає в тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено.».

У контексті наведеного суд апеляційної інстанції зауважує, що саме факт оскарження у судовому порядку постанови про накладення адміністративного стягнення від 13.05.2025 серії ПН МКМ №000493, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП, не створює об`єктивної неможливості розгляду справи №755/8486/25, оскільки зібрані докази дозволяють вирішити спір по цій справі по суті. Більше того, прийняття постанови від 13.05.2025 серії ПН МКМ №000493 не визначалося ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області в якості підстав позову. За таких обставин клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Янкул Г.І. про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє посилання апелянта на позбавлення судом першої інстанції відповідача права на подання відзиву на позов через ненадання достатнього строку для його підготовки, передбаченого частиною п`ятою статті 162 КАС України.

Так, відповідно до частини п`ятнадцятої статті 289 КАС України адміністративні справи, передбачені цією статтею, розглядаються судом у день подання відповідної позовної заяви.

Викладене унеможливлює поширення на спірні правовідносини загальні строки подання відзиву, передбачені частиною п`ятою статті 162 КАС України.

Щодо інших доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи пунктів 1, 4 частини першої статті 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 289, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.

Касаційна скарга на судове рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.В. Файдюк

Судді В.П. Мельничук

Є.І. Мєзєнцев

Повне рішення складено 30 грудня 2025 року.