Справа № 500/776/25
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/776/25 пров. № А/857/17715/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кузьмича С. М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року в справі № 500/776/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції Баб`юк П.М.,

час ухвалення рішення 19 березня 2025 року,

місце ухвалення рішення м.Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 19 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач), в якому просила визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у призначенні з 28.01.2025 пенсії за 29 років вислуги, відповідно до пункту "а" статті 12 Закону № 2262-ХІІ в розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити з 28.01.2025 призначення пенсії та проводити її виплату за 29 років вислуги відповідно до пункту "а" статті 12 Закону № 2262- ХІІ в розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п."а" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, оформлене листом від 11.02.2025 №982-714/Ч-02/8-1900/25 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років на підставі пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.01.2025 (дата звернення 28.01.2025), прийнявши відповідне рішення, з врахування правових висновків, зазначених судом у рішенні.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що вислуга років у пільговому обчисленні не застосовується для призначення пенсії за вислугу років. На пільгових умовах вислуга зараховується лише для визначення розміру пенсії за вислугу років, а не для призначення такої пенсії.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Примірник апеляційної скарги разом з копією ухвали про відкриття апеляційного провадження вручені позивачці 16.12.2025 року, засобами поштової кореспонденції, трек № R10.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з жовтня 2019 року перебуває на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в Тернопільській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону № 2262-XII, розмір якої обчислено відповідно до пункту "б" статті 21 Закону № 2262-XII, а саме - 40 відсотків відповідних сум грошового забезпечення (інші особи з інвалідністю ІІІ групи).

Згідно з наказом №116/ОС-19 від 16.10.2019 "Про особовий склад", звільнено, згідно Закону "Про Національну поліцію" за статтею 77 п.2 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції), ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи "Збаразька виправна колонія (№63)" 16.10.2019.

З вказаного наказу слідує, що вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 20 років 02 місяці 07 днів, у пільговому обчисленні 29 років 10 місяців.

28.01.2025 позивач звернулася до відповідача із заявою від 27.01.2024 (дату заяви суд розцінює як описку), в якій просила призначити пенсію за вислугу років відповідно до п. "а" ст.12 Закону, в розмірі установленому п. "а" ст. 13 Закону, а саме в розмірі 70% відповідного грошового забезпечення.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 11.02.2025 позивача повідомлено про відмову у здійсненні такого перерахунку, у зв`язку із відсутністю підстав. Відповідач рекомендував щодо підготовки та подання документів в Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області звернутися до уповноваженого органу відповідного силового міністерства.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Предметом спору в цій справі є дії відповідача щодо відмови в переведенні позивача з пенсії по інвалідності, призначеної згідно пунктом "б" статті 20 Закону № 2262-XII, на пенсію за вислугу років на підставі пункту "а" статті 12 цього ж Закону із зарахуванням вислуги років, необхідної для призначення такої пенсії, в пільговому обчисленні.

Правовідносини подібні до тих, що склалися у справі, яка розглядається вже були предметом розгляду у Верховному Суді.

Так, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, переглядаючи справу № 520/5695/23 в касаційному порядку, у постанові від 10.12.2024 підтримав правовий висновок, викладений у раніше ухваленій постанові Верховного Суду від 14.11.2023 у справі № 600/3836/22-а про те, що до правовідносин, пов`язаних з призначенням пенсії за вислугу років відповідні правові норми, зокрема, Порядку № 393 підлягають застосуванню в тій редакції, яка була чинна на момент звернення особи до територіального органу Національної поліції України із заявою про оформлення документів для призначення пенсії за вислугу років.

У зазначеній постанові від 10.12.2024 у справі № 520/5695/23 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду сформував такий правовий висновок: «призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII особам, які звільнені зі служби в поліції і звернулись із заявою для оформлення та направлення документів до пенсійних органів після 19.02.2022 (набрання чинності Постановою № 119, якою внесені зміни до Порядку № 393), здійснюється виходячи з обчислення календарної вислуги років».

Колегія суддів вважає застосовними наведені вище правові висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду до спірних правовідносин, які виникли у справі, яка переглядається, та зазначає, що ОСОБА_1 як особа, яка звернулась до ГУ ПФУ із заявою про переведення з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону № 2262-XII, на пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII лише 27 січня 2025 року, після набрання чинності Постановою № 119, права на призначення пенсії відповідно до Закону № 2262-XII із зарахування вислуги років в пільговому обчисленні не має, у зв`язку з чим ГУ ПФУ законно відмовило в переведенні позивача на пенсію за вислугу років.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 18 березня 2025 року в справі № 360/2102/22.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач була звільнена з Державної кримінально-виконавчої служби 16.10.2019 року, тобто до внесення вищезазначених змін, що свідчить про те, що на час звільнення з органів Державної кримінально-виконавчої служби у позивача виникли правові підстави для зарахування її календарної вислуги років на пільгових умовах для призначення пенсії за вислугу років.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки визначальним в цій справі є момент, коли позивач почав реалізовувати своє право на призначення пенсії.

Визначальним юридичним фактом у справі, що розглядається, є саме звернення позивача у січні 2025 році до відповідача щодо призначення пенсії, а не звільнення зі служби у 2019 році, коли чинне законодавство містило положення про врахування виключно календарної вислуги років для призначення пенсії за вислугу років.

Суд звертає увагу на те, що часом виникнення спірних відносин у цій справі був саме момент звернення позивача з вимогою до відповідача, а не час звільнення позивача зі служби.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач одразу після звільнення зі служби не реалізував своє право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки звернувся до пенсійного органу лише у січні 2025 року.

Отже, необхідно підкреслити, що не настав юридичний факт, з яким закон пов`язував би виникнення, зміну чи припинення правовідносин щодо призначення пенсії за вислугу років. Суд наголошує, що наявність в особи певного права не означає його автоматичної реалізації.

Згідно з законодавством, чинним на час виникнення спірних відносин у цій справі, необхідною умовою для призначення пенсії за вислугу років є наявність необхідної календарної вислуги років, без можливості її пільгового (кратного) обчислення для цієї мети.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду констатує, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом № 2262-XII та Порядком № 393, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Апеляційний суд зауважує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2025 року в справі № 640/13694/22, визнано протиправними та нечинними: пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393"; підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393"; пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393"; пункт 7 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393".

За правилами ч. 2 ст. 265 КАС України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, вищезгадані пункти постанови № 119 втратили чинність 28 серпня 2025 року з набранням законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду в справі № 640/13694/22.

Такий підхід узгоджується з правозастосуванням, яке наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року в справі № 910/10374/17.

Тим не менше, Верховний Суд у постановах від 13 квітня 2023 року у справі № 757/30991/18-а, від 12 жовтня 2023 року у справі № 160/21190/21, від 15 лютого 2024 року у справі № 520/27906/21, від 17 квітня 2024 року у справі № 300/3779/23 та інших неодноразово наголошував, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 29 травня 2018 року у справі № 800/341/17 та від 12 листопада 2019 року у справі № 9901/21/19 зазначила, що вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, якою визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23 Велика Палата Верховного Суду нагадала усталені підходи, сформовані судовою практикою, що за змістом зазначеної норми це право (вийти за межі позовних вимог) суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Відхилення від такого правила є можливим лише задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 757/30991/18-а, від 12 жовтня 2023 року у справі № 160/21190/21, від 17 квітня 2024 року у справі № 300/3779/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 520/27906/21 та інші).

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що позовна заява не містить аргументів щодо протиправності та незастосовності Постанови № 119. Доводи позову засновані виключно на позиції суду касаційної інстанції щодо можливості врахування пільгової вислуги.

Зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що суд оцінював оскаржувані дії відповідача з огляду на чинність нормативно-правових актів, застосованих відповідачем у період виникнення спірних відносин.

Водночас підставою для втрати чинності нормативно-правовим актом у цілому або його окремими положеннями є, зокрема, скасування чи внесення змін до такого акта суб`єктом нормотворення або визнання його протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині в порядку адміністративного судочинства.

Отже, у випадку незгоди з нормативно-правовим актом, прийнятим Кабінетом Міністрів України, належним та ефективним способом захисту буде оскарження відповідного нормативно-правового акта.

Необхідно наголосити на тому, що суд апеляційної інстанції не може розглядати підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Враховуючи положення частини другої статті 265 КАС України й те, що предметом оскарження у цій справі є, зокрема, дії територіального органу ПФУ щодо призначення пенсії за вислугу років, яка зумовлена застосуванням чинної на той час редакції Постанови № 393, тому подальше скасування судом норм цього нормативно-правового акта не породжує для позивача юридичних наслідків, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні положення зазначеної постанови були чинними.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 та від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22 наголошувала на тому, що суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності: суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного врядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).

Відступу від наведеної позиції Верховний Суд не здійснював, що обумовлює висновок про чинність відповідних положень Постанови № 119 до 28 серпня 2025 року.

Тому, відмовляючи листом від 11 лютого 2025 року 982-714/Ч-02/8-1900/25 в задоволенні заяви позивача, відповідач діяв у відповідності до вимог чинного нормативно-правового акту.

Апеляційний суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості звернутися за призначенням пенсії з урахуванням змін до національного законодавства.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року в справі № 500/776/25 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді С. М. Кузьмич
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 30 грудня 2025 року.