Справа № 260/6550/21
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2025 року м. Ужгород№ 260/6550/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Дору Ю.Ю.,

при секретарі судового засідання Гесня А.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача-1 та відповідача-2 Токар М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області та Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління державної фіскальної служби у Закарпатській області , яким просить суд: 1. Прийняти дану позовну заяву до розгляду.2. Визнати протиправним та скасувати наказ №113-о від 18 жовтня 2021 року голови комісії з реорганізації Головного управління - т.в.о. начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Крицкій Олександром, яким був звільнений ОСОБА_1 в спеціальному званні підполковника податкової міліції з посади заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991 року, через скорочення штатів та поновити конституційне право ОСОБА_1 відповідно до ст. 43 Конституції України. 3. Поновити підполковника податкової міліції ОСОБА_1 з 19 жовтня 2021 року на посаді заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС. 4. Стягнути з відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області Державної фіскальної служби України (СДРПОУ 39393632, вул. Волошина, 52, м.Ужгород, Закарпатської області, 88000), на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день прийняття судового рішення у цій справі.

В обґрунтування позовних вимог та пояснень наданих в процесі розгляду справи зазначено, що наказом №113-о від 18 жовтня 2021 року голови комісії з реорганізації Головного управління - т.в.о. начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Крицкій Олександром в спеціальному званні підполковника податкової міліції ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991 року (далі по тексту Положення №114), через скорочення штатів.

Підставою видачі наказу №113-о від 18 жовтня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади та зі служби в податковій міліції в тексті наказу №113-о наведено: попередження про наступне вивільнення від 25.05.2020 року, додатки до попередження про наступне звільнення від 26.07.2021 року.

Мотивацією видачі наказу №113-о як наведено в преамбулі тексту цього наказу є: підпункт 2 ч.10 Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Бюро економічної безпеки України", Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991 року та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2021 року №761 "Про внесення змін в додаток 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року №85", наказу Державної фіскальної служби "Про вивільнення працівників Державної фіскальної служби України '' від 23.07.2021 №22-рг, наказу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 26.07.2021 №101-рг.

Попередження від 26.07.2021 року про можливе наступне звільнення із займаної посади та податкової міліції ДФС із яким ОСОБА_1 ознайомився 26.07.2021 року, мотивоване таким: наявністю постанови КМУ від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», від 12.05.2021 року "Про утворення бюро економічної безпеки України", підпунктом 4 пункту 21 Порядку заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією та ліквідацією Міністерств, інших центральних органів виконавчої влади з урахуванням підпункту 2 ч.10 Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Бюро економічної безпеки України" та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2021 року №761 "Про внесення змін в додаток 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року №85", наказу Державної фіскальної служби "Про вивільнення працівників Державної фіскальної служби України" від 23.07.2021 №22-рг, наказу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 26.07.2021 №101-рг, у зв`язку із припиненням Державної фіскальної служби.

Одночасно в попередженні від 26.07.2021 року про можливе наступне звільнення із займаної посади та податкової міліції ДФС попереджено, що його буде звільнено відповідно до пункту 1 частини 1 ст.40 КЗпП України на підставі пункту 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв`язку з повним скороченням штатів, за відсутності можливості подальшого використання на службі.

За таких обставин вказує, що ОСОБА_1 , в спеціальному званні підполковника податкової міліції (вислуга років на день звільнення 16 років 05 місяців 02 дні) був звільнений наказом №113-о від 18 жовтня 2021 року голови комісії з реорганізації Головного управління - т.в.о. начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області ОСОБА_2 з посади заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС у запас (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991 року (далі по тексту Положення № 114), через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Оскільки, згідно діючої без змін постанови КМУ від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» із змінами внесеними постановою КМУ від 25 вересня 2019 року №846 «Про внесення змін до деяких актів КМУ», та діючої без змін постанови КМУ від 21 травня 2014 р. № 236 «Про затвердження Положення Державну фіскальну службу» не передбачено ліквідацію Державної фіскальної служби і займаної посади ОСОБА_1 на момент попередження від 26.07.2021 року про наступне звільнення та видачі оскаржуваного наказу №113-о від 18 жовтня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 , а також не передбачено постановою КМУ від 12.05.2021 року "Про утворення бюро економічної безпеки України " ліквідацію Головного управління ДФС в Закарпатській області, а тому, позивач вважає, що звільнення його з посади заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС було здійснено із очевидними грубими порушеннями вимог чинного законодавства, без будь-якої правової підстави та із грубим порушенням вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року відкрито загальне позовне провадження за вказаною позовною заявою.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання залучено у якості відповідача-2 Головне управління ДПС у Закарпатській області ().

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року задоволено клопотання представника позивача про зупинення провадження в адміністративній справі. Зупинено провадження в адміністративній справі № 260/6550/21 до припинення перебування позивача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року поновлено провадження у адміністративній справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року замінено відповідача-2 у справі Головне управління ДПС у Закарпатській області () на правонаступника - Головне управління ДПС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52, код ЄДРПОУ ВП 44106694).

Головне управління ДФС в Закарпатській області заперечує проти заявлених позовних вимог та вказує, що твердження позивача про відсутність повноважень в Голови комісії з реорганізації Головного управління, т.в.о. начальника ГУ ДФС Крицкія О.Е. стосовно підписання наказу №113-о від 18.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 » не відповідають дійсності, оскільки наказом Державної фіскальної служби України від 27.05.2021 №804-о на заступника начальника Головного управління начальника управління боротьби з фінансовими злочинами ГУ ДФС ОСОБА_3 тимчасво покладено виконання обов`язків начальника ГУ ДФС у Закарпатській області. Наказом ДСФ України від 13.04.2021 №11-рг на ОСОБА_3 покладено також виконання обов`язків Голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Закарпатській області.

У поданому відзиві відповідач-1 також зазначив, що позиція позивача про необхідність пропонування ОСОБА_1 наявних вакантних посад є неможливою до виконання, оскільки згідно приписів Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін в додаток 1 до постанови від 5 квітня 2014 року №85» в ДФС України та територіальних органах ДФС чисельність та вакантні посади були відсутні.

Головним управлінням ДПС в Закарпатській області відзиву на позовну заяву не подано.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити такі.

Представниця відповідачів заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги позову, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив наступне: ОСОБА_1 перебував на службі у податковій міліції, на посаді заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області

Наказом №113-о від 18 жовтня 2021 року голови комісії з реорганізації Головного управління - т.в.о. начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Крицкій Олександр в спеціальному званні підполковника податкової міліції ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991 року (далі по тексту Положення №114), через скорочення штатів.

Не погоджуючись з зазначеним наказом позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 пп. 6.1.1 пп. 6.1 п. 6 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 №2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Відповідно до частини другої статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення ДПС України та Державної митної служби України» (далі - Постанова № 1200) утворено ДПС України та Державну митну службу України, реорганізувавши ДФС України шляхом поділу.

Абзацом 4 п. 2 Постанови № 1200 встановлено, що ДПС є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС України у відповідних сферах діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» встановлено, що територіальні органи ДФС України реорганізовані шляхом їх приєднання до територіальних органів ДПС у відповідних сферах.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» встановлено, що територіальні органи ДФС України реорганізовані шляхом їх приєднання до територіальних органів Держмитслужби.

Враховуючи вищевикладене вбачається, що реорганізація ДФС України відбулась в 2019 році шляхом поділу на два нових органи - ДПС та Держмитслужбу, а територіальні органи ДФС України приєднались у відповідних сферах діяльності до територіальних органів ДПС та Держмитслужби.

Згідно з абз. 6 п. 2 Постанови №1200, ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення ДПС України, Державної митної служби України та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

28.01.2021 був прийнятий Закон України «Про Бюро економічної безпеки України».

Відповідно до пп. 2 п. 10 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» встановлено обов`язок Кабінету Міністрів України у строк не пізніше шести місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити ліквідацію ДФС України.

Рішення про зміну форми припинення ДФС України Кабінетом Міністрів України у встановленому законодавством порядку не приймалось.

17.05.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено записи про державну реєстрацію ДПС як юридичної особи, та про внесення рішення засновників (учасників) ДФС щодо припинення такої як юридичної особи в результаті реорганізації. Проте запис про припинення ДФС відсутній.

При цьому, граничну чисельність працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади визначено постановою Кабінету міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Про Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (далі - Постанова № 85).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2021 № 761 «Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85» (далі - Постанова № 761) внесено зміни в додаток 1 до Постанови № 85, виключивши позицію «ДФС 4604».

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Частина п`ята статті 22 Закону України «Про державну службу», встановлює, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» установлено, що за посадовими особами органів Державної фіскальної служби та особами рядового і начальницького складу податкової міліції, які переходять на службу до Державної податкової служби, її територіальних органів, а також членами їх сімей зберігаються умови матеріального забезпечення, пільги та інші соціальні гарантії, встановлені законодавством для посадових осіб органів Державної фіскальної служби та осіб рядового і начальницького складу податкової міліції та членів їх сімей.

В постановах від 05.09.2019 у справі № 806/446/16 та від 22.01.20201 у справі №2а-15057/09/2670 Верховний Суд зробив висновок, який полягає в тому, що встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що реорганізується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників реорганізованої установи.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду щодо виконання власником обов`язку із працевлаштування працівника у зв`язку з реорганізаційними заходами, що міститься в постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, власник є таким, що виконав цей обов`язок, якщо запропонував працівникові роботу, яка існувала не тільки на день попередження про наступне вивільнення, але і на день звільнення.

У ході розгляду справи Відповідачем-1 не надано доказів, які б підтверджували пропозицію позивачу зайняти рівнозначну посаду.

При цьому суд зазначає, що пунктом 64 г Положення № 114 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Однак порядок звільнення осіб у зв`язку із скороченням штату Положенням не визначено.

Суд наголошує, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 31.01.2018 по справі № 803/31/16, від 30.07.2019 по справі № 804/406/16, від 08.08.2019 по справі № 813/150/16.

Так як, на час звільнення позивач перебував у званні підполковника податкової міліції, яке відносилося до старшого начальницького складу, то в першу чергу відносини, що виникають у зв`язку із призначенням, проходженням та звільненням з органів податкової міліції, регулюються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджених Кабінетом Міністрів Української РСР від 29.07.1991 за №114 (надалі по тексту також - Положення №114).

За загальними правилами, якщо окремі правовідносини із проходження служби в органах внутрішніх справ не врегульовані Положенням №114, то на них поширюється дія норм Кодексу законів про працю України (надалі по тексту також - КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з підпунктом «г» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників

Частиною другою статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим, відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Даний спір виник у зв`язку із звільненням позивача з посади, яку він обіймав у підрозділі податкової міліції у складі Державної фіскальної служби України, з підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 64 Положення №114 (через скорочення штатів).

Суд зауважує, що умовою припинення служби в органах внутрішніх справ з підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 64 Положення №114, є скорочення штатів, тобто зміна штатного розпису внаслідок ліквідації певних посад у випадку ліквідації чи реорганізації органу, в якому проходить службу особа, або внаслідок організаційно-штатних змін (зміна структури органу тощо), у разі неможливості подальшого використання на службі (пропозиції іншої посади).

Водночас сама лише реорганізація державного органу та/або трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший, без скорочення штату, не є підставою для звільнення з публічної служби з указаних підстав.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» під час розгляду спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Отже, вирішуючи спори про припинення публічної служби з підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 64 Положення №114, суди повинні, передовсім, з`ясувати: чи мали місце ліквідація, реорганізація чи інші організаційно-штатні зміни в органі, де проходив службу позивач, якщо так, то чи мало це наслідком скорочення штату, зокрема посади, яку обіймав позивач. Скорочення штату може бути встановлене шляхом порівняння штатних розписів органу (установи) до і після відповідних змін.

Подібних висновків Верховний Суд дійшов, зокрема у постановах від 27.11.2019 у справі №826/12791/16, від 26.06.2019 у справі №821/1225/16, на які позивач посилався як на підставі для відкриття касаційного провадження.

Як було зазначено вище, у спірних правовідносинах підставою для попередження позивача про можливе наступне звільнення відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114 були постанова Кабінету Міністрів України від 21 липня 2021 року №761 "Про внесення змін в додаток 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року №85" та накази ДФС України від 23.07.2021 №22-рг «Про вивільнення працівників Державної фіскальної служби України» та від 26.07.2021 №101 «Про вивільнення працівників».

Разом з тим, на виконання вимог ухвали суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 25.11.2025 про надання штатних розписів ГУ ДФС у Закарпатській області станом на 26.07.2021 року по 18.10.2021 року, відповідачем не надано суду витребуваних доказів. Так, згідно листа Державного архіву Закарпатської області від 04.12.2025 №253/01-13 встановлено відсутність штатних розписів ГУ ДФС у Закарпатській області за 2021 рік (а.с.226).

Отже, відповідачем не доведено, що реалізація постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2021 року №761 та наказів ДФС України від 23.07.2021 №22-рг «Про вивільнення працівників Державної фіскальної служби України» та від 26.07.2021 №101 «Про вивільнення працівників» мала наслідком скорочення посади заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області, яку обіймав позивач.

Оцінюючи посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України № 1200 від 18.12.2018, суд зазначає, що нею вирішено утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу України шляхом поділу (пункт 1).

Пунктом 2 цієї ж постанови було визначено, що підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби продовжують здійснювати повноваження та виконувати функції з реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 хоча і передбачала реорганізацію Державної фіскальної служби України мала застереження в частині, яка стосувалася функціонування підрозділів податкової міліції.

Суть цих застережень зводилася до того, що підрозділи податкової міліції продовжують виконання покладених на них завдань до утворення окремого органу державної влади, на який буде покладено обов`язок розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування.

Тож зміст постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 не давав підстав вважати, що підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби України припинялися, а відповідні посади - скорочувалися.

Щодо посилання на постанову Кабінету міністрів України від 21.07.2021 № 761, то суд зауважує, що нею було внесено зміни до Додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів».

За змістом указаної постанови, Уряд виключив зі списку граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої таку позицію як «ДФС», яка раніше передбачала такі показники граничної чисельності працівників: апарат - 370, у тому числі державних службовців - 370, територіальні органи - 4604, у тому числі державних службовців - 4604. Отже указана постанова передбачала скорочення чисельності посад державної служби, тоді як позивач обіймав посаду, яка відноситься до посад начальницького складу органів внутрішніх справ.

Окрім цього, суд вказує, що визначаючи скорочення штату як підставу для звільнення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, Положенням №114 не врегульовано механізму такого звільнення, зокрема порядку з`ясування можливості подальшого використання на службі.

Сталою є судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір.

Беручи до уваги, що питання порядку звільнення у зв`язку зі скороченням штату Положенням №114 не врегульовано, Суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень законодавства про працю.

Аналогічного підходу Верховний Суд дотримувався у справах №821/1230/16, №560/1616/19, №360/1609/19, №826/12791/16, №821/1225/16, №809/507/17, у яких спір також виник з відносин, пов`язаних із звільненням посадових осіб рядового і начальницького складу підрозділів податкової міліції у складі Державної фіскальної служби України.

Зокрема, у постанові від 24.02.2021 у справі №360/1609/19 Верховний Суд зазначив, що з аналізу частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України випливає, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

З матеріалів справи судом встановлено, що 26.07.2021 позивача було ознайомлено з попередженням про наступне звільнення.

У ході розгляду даної справи, Відповідачем-1 не надано суду доказів пропонування позивачу вакантних посад (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві протягом періоду до звільнення та які існували на день звільнення. Отже, відповідач, вирішуючи можливість подальшого використання позивача на службі, не виконав покладений на нього обов`язок запропонувати позивачеві іншу посаду.

Таким чином, враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду та час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що при скороченні посади, внаслідок зміни штату, ГУ ДФС в Закарпатській області було зобов`язане додержуватися встановленого порядку звільнення працівників, в основу якого покладено вимогу щодо пропонування усіх вакантних посад, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі №340/221/20, від 26 травня 2021 року у справі № 260/261/20 та від 29 вересня 2021 року у справі №640/6399/20.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Проте, відповідачем не було надано до суду доказів на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів на підтвердження відомостей щодо відсутності вакантних посад станом на час звільнення позивача, зокрема, штатного розпису ГУ ДФС у Закарпатській області суду не надано.

Частиною 6 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

З огляду на наведене, суд вважає, що відповідачем не доведено та документально не спростовано, що у зв`язку зі змінами в організаційній структурі Головного управління ДФС у Закарпатській області зменшився штат працівників, відбулась реорганізація в розумінні КЗпП України та були відсутні рівнозначні посади, які б міг обіймати позивач.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем-1, в супереч вимог законодавства, не надано доказів дотримання порядку щодо попередження позивача про звільнення, шляхом пропонування останньому усіх вакантних посад та врахування його досвіду, що суперечить вимогам законодавства.

За наведених обставин, наказ голови комісії з реорганізації Головного управління - т.в.о. начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Крицкого Олександра №113-о від 18 жовтня 2021 року про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991 року (через скорочення штатів) підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі Волков проти України , звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Згідно зі статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Нормами частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч.1 ст.235 та ст.240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній посаді.

Враховуючи наведене, належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача поновити його на займаній посаді з 19.10.2021.

Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР Про оплату праці , порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року (справа №11-134ас18) вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Так, підпунктом з пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Разом з тим, Верховний Суд у постановах від 14 березня 2018 року у справі №822/1832/16, від 24 жовтня 2018 року у справі №820/5932/16, від 19 червня 2019 року у справі №2-а-1648/00(2-а/215/15/16), від 01 серпня 2019 року у справі № 820/1446/17, від 24 жовтня 2019 року у справі №826/26589/15 вказує, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд повинен навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача.

На виконання вимог ухвали суду Головним управлінням ДФС у Закарпатській області надано довідку від 10.12.2025 №19 про середньомісячну заробітну плату позивача за період часу, що передує його звільненню, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, відповідно до якої розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 610,77 грн та розмір середньомісячної заробітної плати складає 7939,94.

Щодо визначеного розміру заробітної плати у вказаній довідці позивач не заперечував, відтак судом взято до уваги наведені відомості.

Зважаючи на викладене суд вважає, що належним способом поновлення порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління ДФС у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу але не більш як за один рік, з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Оскільки відповідно до наказу голови комісії з реорганізації Головного управління - т.в.о. начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Крицкого Олександра №113-о від 18 жовтня 2021 року підполковника податкової міліції ОСОБА_1 звільнено з посади 18.10.2021 року, відтак період вимушеного прогулу позивача слід рахувати з 19.10.2021 по 18.10.2022.

Таким чином, середній заробіток за 104 днів вимушеного прогулу позивача становить 63520,08 грн. (610,77*104) із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів, оскільки відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.

Згідно із частинами 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене, обставини справи та докази, на яких ґрунтуються пояснення сторін, суд доходить висновку що наказ голови комісії з реорганізації Головного управління - т.в.о. начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Крицкого Олександра №113-о від 18 жовтня 2021 року про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991 року (через скорочення штатів) підлягає скасуванню, а позивач має бути поновлений на займаній посаді з 19.10.2021 р.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Волошина, буд.52, ) та Головного управління ДПС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Волошина, буд.52, код ЄДРПОУ ВП 44106694) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови комісії з реорганізації Головного управління - т.в.о. начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області Крицкого Олександра №113-о від 18 жовтня 2021 року про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991 року (через скорочення штатів).

Поновити підполковника податкової міліції ОСОБА_1 з 19 жовтня 2021 року на посаді заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС.

Стягнути з Головного управління ДФС у Закарпатській області (88000, Закарпатської області, м.Ужгород, вул.Волошина, 52, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 жовтня 2021 року по 18 жовтня 2022 року у розмірі 63520,08 грн.(шістдесят три тисячі п`ятсот двадцять гривень 08 копійок)

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції ДФС з 19 жовтня 2021 року та виплати середнього грошового забезпечення за один місяць у розмірі 7939,94 (сім тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять гривень 94 копійки) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 19 грудня 2025 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. У період з 25.12.2025 по 29.12.2025 головуючий суддя Дору Ю.Ю. перебував у відпустці. Рішення в повному обсязі складено та підписано 30.12.2025 року.

СуддяЮ.Ю.Дору