Справа № 320/38620/24
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2025-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2025 року м. Київ справа №320/38620/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час остаточного розрахунку за період з 13.08.2022 року по 30.09.2017 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що після звільнення позивача з Департаменту внутрішньої безпеки Нацполіції, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише на виконання судового рішення. Відповідно позивач вважає, що має право на компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим просить суд задовольнити його позовні вимоги.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що Департамент Нацполіції діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені статтею 19 Конституції та законами України, не спричинивши при цьому порушення прав позивача при здійсненні розрахунків при його звільненні.

Також, відповідач направив до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, за результатами розгляду якого, суд залишає його без задоволення з мотивів не доведеності наявності підстав, передбачених ст. 240 КАС України.

Крім того, суд враховує, що у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який, в подальшому, Указами Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022, від 18 квітня 2022 року №259/2022, від 17 травня 2022 року №341/2022, від 12 серпня 2022 року №573/2022, від 07 листопада 2022 року №757/2022, від 06 лютого 2023 року №58/2023, від 01 травня 2023 року №254/2023, від 26 липня 2023 року №451/2023, від 06 листопада 2023 року №734/2023, від 05 лютого 2024 року №49/2024, від 06 травня 2024 року №271/2024, від 23 липня 2024 року №469/2024 та від 28 жовтня 2024 року №740/2024 неодноразово продовжувався.

При цьому, суд зауважує, що сам факт введення воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Водночас, суд звертає увагу, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення. Вказана обставина свідчить про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин та є підставою для поновлення судом строків, встановлених частиною другою статті 122 КАС України.

Аналогічні правові висновки сформовані Верховним Судом у постанові 29.11.2024 по справі № 120/359/24.

Зокрема, у вищевказаній постанові колегія суддів сформувала наступний правовий висновок щодо застосування положень статей 122 та 123 КАС України у правовідносинах, пропуск процесуального строку у яких пов`язаний саме з виконанням конституційного обов`язку із захисту суверенітету і незалежності Держави Україна:

Проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:

1. Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.

2. Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.

3. Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.

4. Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.

5. Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.08.2024 відкрито провадження в адміністративній справі та визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 10.11.2025 від відповідача витребувано докази по справі.

Встановивши правові позиції сторін по справі та їх обґрунтування, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані до матеріалів справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 29.09.2017 № 237 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого відділу запобігання корупції та оперативно-фінансового моніторингу звільнено зі служби в поліції з 30 вересня 2017 року з виплатою компенсації за 24 доби невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2017 році.

Надалі ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами визнати протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, які виразились у відмові позивачу нарахувати та виплатити за період з 19.05.2017 по 30.09.2017 індексації грошового забезпечення, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - листопад 2015 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078; зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу за період з 19.05.2017 по 30.09.2017 індексацію грошового забезпечення з урахуванням проведених виплат, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - листопад 2015 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2022 у справі № 640/25014/21 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- визнано протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, які полягають у відмові ОСОБА_1 нарахувати та виплатити за період з 19 травня 2017 року по 30 вересня 2017 року індексацію грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078;

- зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 19 травня 2017 року по 30 вересня 2017 року індексацію грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

На виконання вищеперелічених судових рішень платіжним дорученням від 19.05.2022 № 615, ОСОБА_1 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 19 травня 2017 року по 30 вересня 2017 року в сумі 1414,50 грн.

Із вирахуванням обов`язкових податків і зборів на особистий картковий рахунок ОСОБА_1 відкритий а АТ «ОЩАДБАНК» було перераховано кошти в сумі 1393,28 грн. з урахуванням відомостей з довідки ДВБ НПУ від 27.08.2024 №243.

Однак, позивач, вважаючи, що відповідач не здійснив виплату всіх сум, які належать до виплати під час звільнення, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України йому підлягає виплата середнього заробітку за весь час затримки, відтак, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Згідно з преамбулою Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580) правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає цей Закон.

Відповідно до статті 3 Закону № 580 у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 580 поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Спеціальне законодавство, а саме Закон України «Про Національну поліцію, постанова КМУ №988 не врегульовують питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в Національній поліції України.

Зокрема, цими нормативно-правовими актами не встановлено відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому поліцейському, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Водночас такі питання врегульовані КЗпП України, а саме: його статтями 116, 117, які належить застосовувати до означених спірних правовідносин.

Відповідно до положень абзацу другого пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Так, суд зазначає, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №804/496/18 і від 13 червня 2018 року у справі №508/79/16-а, від 20 листопада 2020 року у справі № 160/2867/19.

Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до встановлених судом обставин цієї справи, позивач звільнений зі служби з 30.09.2017 року.

На виконання рішення суду, яке набрало законної сили, в справі №640/25014/21 проведено остаточний розрахунок, а саме платіжним дорученням від 19.05.2022 № 615, ОСОБА_1 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 19 травня 2017 року по 30 вересня 2017 року в сумі 1414,50 грн. Із вирахуванням обов`язкових податків і зборів на особистий картковий рахунок ОСОБА_1 відкритий а АТ «ОЩАДБАНК» було перераховано кошти в сумі 1393,28 грн. з урахуванням відомостей з довідки ДВБ НПУ від 27.08.2024 №243.

Закон покладає на роботодавця (підприємство, установу, організацію) обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, спірний період стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) у справі №320/38620/24 охоплюється періодом з 01 жовтня 2017 року по 18 травня 2022 року.

Суд звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 (з урахуванням висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц), зокрема, про наявність передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення.

Указана правова позиція, зокрема, щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення, не піддавалася зміні (відступу).

Верховний Суд, спираючись на зазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, неодноразово у своїх постановах, у тому числі у постанові від 15 лютого 2024 року в справі №420/11416/23, зазначав, що жодною нормою права не було обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їхнім розміром, що, своєю чергою, в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Спірний період стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) у цій справі охоплюється періодом з 01 жовтня 2017 року по 18 травня 2022 року, який регулюється редакцією статті 117 КЗпП України (до 19 липня 2022 року), до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Таким чином, у межах цієї справи належить ураховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їхнє виконання підлягає встановленню, зокрема: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат.

Такий підхід узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом, зокрема, у постановах від 15 лютого 2024 року в справі №420/11416/23, від 10 квітня 2024 року в справі №360/380/23 та від 30 квітня 2024 року в справі №560/6962/23.

Визначаючись щодо розміру компенсації за вказаний період, суд зазначає наступне.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

З наявної в матеріалах справи довідки ДВБ НПУ від 28.02.2023 № 45 «Про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням вимог постанови КМУ від 08.02.1995 № 100» вбачається наступне.

Середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача складає 12 526,54 гривень, а середньоденний розмір грошового забезпечення 410,71 (із розрахунку (12 496,22 грн. + 12 556,85 грн.) / (31 день + 30 днів).

Як вказувалось судом вище, спірний період стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) у цій справі охоплюється періодом з 01 жовтня 2017 року по 18 травня 2022 року, який регулюється редакцією статті 117 КЗпП України (до 19 липня 2022 року), до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Відповідно до постанови КМУ № 100 середньоденне грошове забезпечення позивача становить 410,71 грн. (із розрахунку (12 496,22 грн. + 12 556,85 грн.) / (31 день + 30 днів)), що підтверджується довідкою ДВБ НПУ від 28.02.2023 №45.

Затримка у виплаті спірної грошової компенсації позивача складає 1691 календарний день, відтак, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 694 510 грн. 61 коп. (1691 день*410,71 грн).

Водночас, суд звертає увагу, що в порівнянні із виплаченою позивачу на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2021 у справі № 640/25014/21, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2022 (1 393,28 грн.), суму середнього заробітку за непроведення вчасного розрахунку при звільненні в розмірі 694 510,61 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона суттєво перевищує розміру вже виплаченої суми (1 393,28 грн).

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відтак, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, де сформульована правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Як встановлювалось судом вище, згідно з платіжним дорученням від 19.05.2022 № 615, ОСОБА_1 виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 19 травня 2017 року по 30 вересня 2017 року в сумі 1 393,28 грн.

При цьому, відповідно до довідки про здійснення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 від 18.11.2025 № 307, видана відповідачем на особистий картковий

рахунок ОСОБА_1 відкритий в AT КБ «ПРИВАТБАНК» було перераховано кошти в сумі 10 761,58 грн (загальне платіжне доручення від 19.10.2017 № 781) та 15 000,36 грн (загальне платіжне від 27.10.2017 № 820), що не заперечувалося відповідачем, що разом становить 25 761,94 грн.

Отже, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 5,4 (1 393,28 (несвоєчасно виплачене грошове забезпечення при звільненні) / 694 510,61 (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) х 100%).

Таким чином, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, що складає 5,4% розраховується наступним чином: 410,71 грн (середньоденний заробіток позивача) х 5,4 % х 1691 (кількість днів затримки розрахунку) = 37503 гривень 57 копійок.

Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд робить висновок, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 37503 гривень 57 копійок, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає перерахуванню та виплаті позивачу у визначеному розмірі, а саме 37503 гривень 57 копійок.

Подібна правова позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 року у справі № 260/348/19.

Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом та не мають визначального значення для вирішення спору по суті.

Відповідно до положень частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про сплату судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати дії Департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України по невиплаті ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні протиправними.

Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України (01601, місто Київ, вул. Академіка Богомольця, будинок 10, ) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 37 503 (тридцять сім тисяч п`ятсот три) гривень 57 копійок

Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.