Справа № 200/55/23
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2025-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року

м. Київ

справа №200/55/23

адміністративне провадження № К/990/39/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів - Жука А.В.,

Кашпур О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11.08.2023 (головуючий суддя - Арестова Л.В.)

та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2023 (головуючий суддя - Компанієць І.Д., судді - Гаврищук Т.Г., Казначеєв Е.Г.)

у справі № 200/55/23

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України;

- зобов`язати Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України та прийняти за результатами розгляду рішення з урахуванням висновків суду у цій справі.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач указує, що наказом від 04.10.2021 № 648-к позивача було звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Вказаний наказ було оскаржено позивачем до суду. Судовим рішенням у справі № 640/31309/21 наказ від 04.10.2021 № 648-к скасовано, а позивача поновлено на посаді. Додатковим судовим рішенням у справі № 640/31309/21 допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді. Позивач зауважує, що вказані рішення у справі № 640/31309/21 відповідачем не виконано негайно після проголошення. Вказане зумовило звернення позивача до відповідача із заявою від 01.12.2022, підписаною кваліфікованим цифровим підписом, в якій з посиланням на порушення відповідачем частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України, позивач просила в день отримання заяви звільнити її з посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України. Листом відповідач повідомив позивача, що заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади оформляються власноруч і підписуються із зазначенням дати. Як указує позивач, рішення по суті порушеного позивачем в заяві питання відповідачем не прийнято. Таку бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11.08.2023 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.12.2022 щодо звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп.

4. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем порушено вимоги трудового законодавства, а саме: частину восьму статті 235 Кодексу законів про працю України, оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 у справі № 640/31309/21 в частинні поновлення позивача на посаді виконано лише 25.11.2022. Також суд першої інстанції виходив з того, що законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин, не заборонено подання роботодавцю письмової заяви в електронній формі з накладенням кваліфікованого електронного підпису, зокрема, заяви про звільнення. За позицією суду першої інстанції, оскільки заява позивача від 01.12.2022, яка містить кваліфікаційний електронний підпис, подана у спосіб визначений законодавством, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не розгляду такої. Враховуючи те, що позивача звільнено із займаної посади наказом Міністерством інфраструктури України від 10.05.2023 № 502-к «Про звільнення ОСОБА_1 », суд першої інстанції дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту лише шляхом визнання протиправною бездіяльності Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України.

5. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України задоволено. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11.08.2023 скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

6. Ухвалюючи постанову суд апеляційної інстанції керувався тим, що частина третя статті 38 Кодексу законів про працю України визначає випадки звільнення працівника в строки, про які він просить, за умови невиконання роботодавцем, зокрема, законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Суд апеляційної інстанції вказав, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 у справі № 640/31309/21 на час звернення позивача з заявою від 01.12.2022 про звільнення на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України не набрало законної сили, оскільки оскаржувалося в апеляційному порядку. А тому апеляційний суд виснував, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України на час звернення позивача з заявою від 01.12.2022. У підсумку суд апеляційної інстанції вважав, що відповідач не допустив протиправної бездіяльності.

Короткий зміст касаційної скарги та її обґрунтування

7. Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивачем подано до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, скаржник просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в частині вирішення питання про розподіл витрат на правничу допомогу, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову повністю.

8. Підставою касаційного оскарження судових рішень позивач указує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Обґрунтовуючи посилання на вказану норму процесуального закону скаржник зазначає про застосування положень частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України без урахування висновку щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 813/2869/17 та від 26.11.2020 у справі № 821/1685/16; положень частин четвертої та сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, та без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22.07.2021 у справі № 818/716/15, від 05.08.2020 у справі № 640/15803/19, від 16.03.2021 у справі № 520/12065/19.

9. На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає про неправомірне застосування судом апеляційної інстанції приписів частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України в редакції, яка не була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Підкреслює, що положення частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не ставлять право працівника на звільнення у вказаний ним строк у залежність від того, чи доведені факти порушення роботодавцем законодавства про працю рішенням суду, яке набрало законної сили, та від того чи продовжують тривати такі порушення на момент звернення працівника із заявою про звільнення. Також позивач указує на неправомірне зменшення судом першої інстанції розміру належних до стягнення з відповідача витрат позивача на правничу допомогу. За доводами заявника, позивачем доведено належними доказами, що нею мають бути понесені у цій справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн 00 коп. Натомість відповідачем жодним чином не доведено не співмірність витрат, та не наведено належних аргументів, розрахунків, на підставі яких, можливо зменшити розмір відшкодування витрат на правничу допомогу, які має понести позивач.

Позиція інших учасників справи

10. У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Рух касаційних скарг

11. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж.М., суддів: Мартинюк Н.М., Жука А.В. від 24.01.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

12. Ухвалою Верховного Суду від 29.12.2025 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

13. Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30.12.2025 № 1642/0/78-25 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 200/55/23 у зв`язку з відпусткою судді Мартинюк Н.М., яка входить до складу постійної колегії суддів.

14. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючий суддя - Мельник-Томенко Ж.М., суддів: Жука А.В., Кашпур О.В. для розгляду судової справи № 200/55/23.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

15. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2021 № 317-к «Про призначення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління внутрішнього аудиту, як таку, що визначена переможцем конкурсу.

16. Наказом Міністерства інфраструктури України від 04.10.2021 № 648-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , начальника Управління внутрішнього аудиту, із займаної посади з 04.10.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

17. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 у справі № 640/31309/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України № 648-к від 04.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю або на іншій рівнозначній посаді з 05.10.2021. Стягнуто з Міністерства інфраструктури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1451915 грн 64 коп. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Міністерства інфраструктури України заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

18. Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2022 у справі № 640/31309/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії допущено до негайного виконання рішення суду від 28.09.2022 в частині стягнення з Міністерства інфраструктури України заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 103 708 грн 23 коп., допущено до негайного виконання рішення суду від 28.09.2022 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю або на іншій рівнозначній посаді з 05.10.2021.

19. Представник позивача 04.11.2022 звернувся до Міністерства інфраструктури України із заявою, підписаною кваліфікаційним електронним підписом Зудінова О.О. , в якій просив відповідача добровільно виконати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 у справі № 640/31309/21 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю або на іншій рівнозначній посаді з 05.10.2021.

20. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 25.11.2022 № 107-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту з 05.10.2021. Підстава: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 у справі № 640/31309/21 та додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2022 у справі № 640/31309/21.

21. 25.11.2022 Міністерство інфраструктури України направило позивачу лист вих. № 6046/10/14-22 в якому, зокрема, просило позивача прибути до Управління кадрової роботи Міністерства інфраструктури України для оформлення поновлення на роботі.

22. Позивач 27.11.2022 звернулася до Міністерства інфраструктури України із заявою, відповідно до якої, зокрема, просила надіслати копію наказу про поновлення її на роботі засобами електронної пошти на адресу: . Виплатити належні їй кошти відповідно до рішення суду.

23. Відповідач 30.11.2022 листом вих. № 3965/10/ЗВГ-22 повідомив позивача, зокрема, що її поновлено на роботі з 05.10.2021 відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 25.11.2022 № 107-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », а також про необхідність з`явитися до Управління кадрової роботи Міністерства інфраструктури України для ознайомлення з відповідним наказом, внесення запису до трудової книжки та приступити до виконання службових обов`язків.

24. 01.12.2022 позивач направила до Міністерства інфраструктури України заяву, підписану кваліфікаційним електронним підписом ОСОБА_1 , в якій зазначила, що у зв`язку з невиконанням Міністерством інфраструктури України у відношенні неї законодавства про працю, зокрема, приписів частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2, частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України, просила в день отримання цієї заяви звільнити її з посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України з виплатою відповідної вихідної допомоги.

25. Міністерством інфраструктури України 08.12.2022 листом вих. № 8640/15/10-22 розглянуло заяву представника позивача від 04.11.2022 вих. № 09/21ПОМЗ-3 (від 07.11.2022 № 38664/0/7-22) щодо виконання судового рішення та повідомило про добровільне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва. Відповідно до пункту 2 резолютивної частини додаткового рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2022 у справі № 640/31309/21 ОСОБА_1 поновлено на роботі з 05.10.2021.

26. Відповідач 09.12.2022 листом вих. № 4041/10/ЗВГ-22 повідомив позивача, що відповідно до наказу Національного агентства України з питань державної служби від 22.03.2016 № 64 «Про затвердження Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2016 за № 567/28697, заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади тощо оформляються власноруч і підписуються із зазначенням дати. Наказом Міністерства інфраструктури України від 25.11.2022 № 107-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » позивач поновлена на роботі з 05.10.2021, та просив надати пояснення до 10.12.2022 щодо причин відсутності позивача на робочому місці.

27. Позивач 09.12.2022 направила відповідачу заяву, підписану кваліфікованим цифровим підписом, в який повідомила, зокрема, що заява про звільнення від 01.12.2022 оформлена нею власноруч в електронній формі та підписана кваліфікованим електронним підписом, та просила невідкладно повідомити про рішення, прийняте за результатом розгляду її заяви від 01.12.2022.

28. Відповідач 15.12.2022 листом вих. № 8887/10/10-22 повідомив позивача, що відповідно до Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців, затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби від 22.03.2016 № 64 «Про затвердження Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2016 за № 567/28697, заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади тощо, оформляються власноруч і підписуються із зазначенням дати.

29. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2023 у справі № 640/31309/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - замінено відповідача у справі - Міністерство інфраструктури України на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України. Апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 скасовано та ухвалено нове судове рішення. Адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України № 648-к від 04.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту з 05.10.2021. Стягнуто з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.10.2021 по 09.02.2023 у розмірі 1 999 264 грн 79 коп. Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 103 708 грн 23 коп, допущено до негайного виконання.

30. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2023 у справі № 640/31309/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України задоволено частково. Додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2022 в частині допущення до негайного виконання рішення суду від 28.09.2022 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю або на іншій рівнозначній посаду та щодо стягнення з Міністерства інфраструктури України заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць скасовано. В іншій частині додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2022 залишено без змін.

31. Позивач 10.02.2023 направила відповідачу засобами електронного зв`язку заяву підписану кваліфікованим цифровим підписом та заяву підписану власноруч, в яких просила відповідача, зокрема: звільнити її з посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України з виплатою відповідної вихідної допомоги; надати їй відпустку без збереження заробітної плати тривалістю до звільнення з посади.

32. Наказом Міністерства інфраструктури України від 13.02.2023 № 5-к «Про надання відпустки ОСОБА_1 » надано ОСОБА_1 , начальнику Управління внутрішнього аудиту, відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 90 календарних днів з 13.02.2023 по 13.05.2023, як такій що виїхала за межі території України у період дії воєнного стану.

33. Наказом Міністерства інфраструктури України від 10.05.2023 № 502-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , начальника Управління внутрішнього аудиту, із займаної посади 15.05.2023 за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України.

34. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду по суті її заяви про звільнення від 01.12.2022 позивач звернулася до суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування

35. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

36. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» (у редакції чинній станом на момент виникнення правовідносин).

37. Частинами другою та третьою статті 5 Закону України «Про державну службу» передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

38. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

39. За приписами статті 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

40. Підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника визначено у статті 38 Кодексу законів про працю України.

41. Частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

42. Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

43. Зі змісту ухвали від 24.01.2024 слідує, що касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України з підстав неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12.02.2020 у справі № 813/2869/17 та від 26.11.2020 у справі № 821/1685/16, щодо застосування частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України.

44. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної інстанції, за правилами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд виходить із такого.

45. Так, Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 у справі № 813/2869/17 надавав оцінку та викладав правову позицію щодо застосування приписів статті 38 Кодексу законів про працю України.

46. У цій постанові Верховний Суд висловився, що за змістом статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 Кодексу законів про працю України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

47. При цьому істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства, факт усунення таких порушень та відсутність негативних наслідків для працівника від таких порушень не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні його за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені.

48. У постанові від 12.02.2020 у справі № 813/2869/17 Верховний Суд констатував, що для звільнення працівника за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України достатнім є лише сам факт невиконання роботодавцем законодавства про працю.

49. Вказані висновки в подальшому були підтримані Верховним Судом і у постановах від 26.11.2020 у справі № 821/1685/16, від 06.04.2023 у справі №320/7731/20, від 31.10.2023 у справі № 640/7737/21, від 14.12.2023 у справі № 640/15473/22. Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від зазначених висновків і вважає їх застосовними при розгляді цієї справи.

50. Отже, з огляду на існуючу практику Верховного Суду у цих спорах, колегія суддів зазначає, що самостійною підставою для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України є сам факт невиконання роботодавцем законодавства про працю.

51. За встановлених обставин цієї справи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 та додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2022 у справі № 640/31309/21 в частині поновлення позивача на посаді виконано відповідачем лише 25.11.2022, шляхом прийняття наказу від 25.11.2022 № 107-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ».

52. Суд першої інстанції констатував про порушення відповідачем приписів частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України.

53. Заперечуючи такі висновки суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 у справі № 640/31309/21 на час звернення позивача з заявою від 01.12.2022 не набрало законної сили, оскільки оскаржувалося в апеляційному порядку. Судове рішення у справі № 640/31309/21 набрало законної сили тільки 09.02.2023 шляхом ухвалення постанови у справі № 640/31309/21 Шостим апеляційним адміністративним судом. А тому у відповідача були відсутні підстави приймати наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України на час звернення позивача з заявою від 01.12.2022.

54. Водночас суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи помилково застосував до спірних правовідносин частину третю статті 38 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)» від 16.11.2022 № 2759-IX (набрала чинності 11.12.2022) та пов`язав можливість розірвання трудового договору з ініціативи працівника з умовою підтвердження обставин невиконання роботодавцем законодавства про працю судовим рішенням, яке набрало законної сили.

55. Крім того, такий висновок суду апеляційної інстанції суперечить основним засадам адміністративного судочинства, зокрема принципу обов`язковості судового рішення, за яким судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

56. Стаття 370 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

57. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

58. За приписами частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

59. Отже, з прийняттям рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 у справі № 640/31309/21 відповідач зобов`язаний був негайно виконати рішення суду, яким встановлено незаконність звільнення позивача, в частині поновлення останнього на посаді.

60. Судами встановлено, що рішення щодо поновлення позивача на посаді відповідачем прийнято лише 25.11.2022.

61. Таким чином, у спірних правовідносинах підтверджено факт невиконання відповідачем законодавства про працю, яке в свою чергу наділяє позивача правом на розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України.

62. Отже, Верховний Суд поділяє думку суду першої інстанції про допущення відповідачем протиправної бездіяльності саме щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України.

63. Враховуючи наведене, Суд констатує, що викладені в касаційній скарзі доводи щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції приписів частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України без урахування висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 813/2869/17 та від 26.11.2020 у справі № 821/1685/16, підтвердилися під час перегляду справи касаційним судом, що у відповідності до приписів статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції повністю та залишення в силі судового рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

64. Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню суду першої інстанції в частині, якою позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, колегія суддів зазначає таке.

65. Зміст цього рішення спонукає до висновку, що підставою для відмови у задоволенні вимог позивача в частині зобов`язання Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення, було прийняття відповідачем наказу від 10.05.2023 №502-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

66. Разом з тим, судами встановлено, що вказаний наказ прийнято відповідачем на підставі заяви позивача від 10.02.2023.

67. В той же час предметом розгляду цієї справи є основна вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.12.2022 та похідна від неї - зобов`язання Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2022.

68. Повноваження суду при вирішенні справи визначені у статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

69. За правилами пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

70. З огляду на встановлення в межах розгляду цієї справи протиправну бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України, належним способом захисту у спірних правовідносинах є задоволення вимог позивача про зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України.

71. Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача підлягає скасуванню на підставі статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України із ухваленням в цій частині рішення про задоволення позовних вимог.

72. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги позивача про безпідставне зменшення судом першої інстанції розміру належних до стягнення з відповідача витрат позивача на правничу допомогу Верховний Суд зазначає таке.

73. Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

74. За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

75. Питання, пов`язані із визначенням розміру витрат на правничу допомогу, унормовані статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

76. Відповідно до частин першої та другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

77. Згідно з частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

78. Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

79. Частина п`ята статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

80. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

81. За правилами частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

82. Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

83. Згідно з частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

84. Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, від 18.01.2024 у справі № 9901/459/21 вказала, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані відповідні договори про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

85. У постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

86. Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копії договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 01-1/23ПОМ від 05.01.2023, рахунок № 30-01 від 30.01.2023, платіжну інструкцію № 0.0..1 від 05.07.2023 на суму 25000 грн.

87. При цьому судом першої інстанції враховано, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не підтверджений детальним розрахунком обсягу виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, та їх обсягом.

88. Відповідач заперечував щодо розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, оскільки вважав, що такі витрати є надмірними, без детального опису робіт, розмір витрат не містить обґрунтувань та не деталізовано дії адвоката у справі.

89. Врахувавши критерії, визначені у статтях 134, 139 Кодексу адміністративного судочинства України, та обставини цієї справи, суд першої інстанції дійшов переконання, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не відповідає критерію розумності його розміру, а тому зменшив заявлений розмір цих витрат до 10000 грн.

90. Усталеною є практика Верховного Суду стосовно того, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час (постанови Верховного Суду від 07.01.2025 у справі № 120/19027/23, від 24.12.2024 у справі № 380/25725/21, від 07.11.2024 у справі № 500/51/24, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18).

91. У касаційній скарзі позивачем не наведено аргументованих, переконливих мотивів своїх тверджень щодо обґрунтованості, відповідності критеріям розумності та реальності витрат на правничу допомогу, які заявлені позивачем.

92. Тому доводи касаційної скарги про безпідставне зменшення судом першої інстанції розміру належних до стягнення з відповідача витрат позивача на правничу допомогу є необґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

93. Відповідно до частини першої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

94. Згідно з частиною першою статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

95. Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що при ухваленні рішення суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 327, 341, 345, 349, 351, 352, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2023 у справі № 200/55/23 скасувати.

3. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11.08.2023 у справі № 200/55/23 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

4. У цій частині ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

5. Зобов`язати Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України та прийняти за результатами розгляду рішення з урахуванням висновків суду у цій справі.

6. В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11.08.2023 у справі № 200/55/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ж.М. Мельник-Томенко

Судді А.В. Жук

О.В. Кашпур