Справа № 953/4805/25
Суддя: Глос М. Л.
Дата ухвалення: 2025-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 953/4805/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 рокум. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді Глос М. Л.,

за участю секретаря Сороченко М. О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Голубцова В. А.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження у залі суду у приміщенні Київського районного суду м. Харкова адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим через представника адвоката Голубцова Василя Анатоліяйовича, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення № 374 від 07.05.2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП з накладенням стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на такі обставини.

Постановою № 374 від 07.05.2025 року, прийнятою начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 , на ОСОБА_1 накладено штраф у сумі 17 000 грн. за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Згідно з оскаржуваною постановою ОСОБА_1 23.11.2024 року засобами поштового зв`язку було направлено повістку № 1370338 про виклик на 09:00 годину 05.12.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 для уточнення військово-облікових даних. Проте у зазначені у повістці дату і час ОСОБА_1 не з`явився, чим в особливий період в умовах воєнного стану порушив вимоги абз. 2 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абз. 3 п. 1 Правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних, викладених у додатку 2 до порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого ПКМУ від 30.12.2022 №1487, абз. 2 ч. 10 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зазначену постанову позивач вважає протиправною, необґрунтованою і просить скасувати її з закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення з таких підстав. Повістки про виклик на 05.12.2024 року він не отримував і не був оповіщений про необхідність прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 у зазначений день. Натомість 07.05.2025 року працівники поліції затримали позивача на вулиці нібито у зв`язку з перебуванням у розшуку та примусово доставили до ІНФОРМАЦІЯ_4 у АДРЕСА_1 . Цього ж дня начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 майор ОСОБА_2 прийняв постанову № 374 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Фактичного розгляду справи не здійснювалося, протокол про адміністративне правопорушення не оформлювався і пояснень позивача з приводу діянь, поставлених йому за провину, уповноважені службові особи ТЦК та СП не заслуховували.

Разом із тим, ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи з дитинства безстроково, що підтверджується Довідкою до акту огляду МСЕК від 18.11.2015 року. Згідно з Довідкою від 19.09.2000 року, що була видана замість військового квитка ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 було визнано обмежено придатним до військової служби у військовий час на підставі ст. 20 б) розкладу хвороб Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 2 від 04.01.1994 року.

Крім цього, у справі не складався протокол про адміністративне правопорушення всупереч положенням ст. 258 КУпАП, які у справах даної категорії дозволяють не складати протокол лише за умови, якщо правопорушник після належного повідомлення про час і місце розгляду органом ТЦК та СП справи про адміністративне правопорушення за викликом не з`явився без поважних причин або причину неприбуття не повідомив. Водночас ОСОБА_1 не викликався до ТЦК та СП в установлений чинним законодавством спосіб для розгляду справи про адміністративне правопорушення. Жодних доказів протилежного відповідач не надав, хоча саме на нього як на суб`єкта владних повноважень законодавець покладає тягар доведення правомірності власних дій та рішень.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 до суду не з`явився без повідомлення причин, з заявами чи клопотаннями про відкладення судового засідання не звертався. За таких обставин неприбуття відповідача згідно з ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Процесуальним правом подати відзив ІНФОРМАЦІЯ_2 не скористався.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали та просили задовольнити позов з наведених у ньому доводів і міркувань.

У судовому засіданні ОСОБА_1 повідомив суду такі обставини. 07.05.2025 року працівники поліції та ТЦК зупинили його на вулиці і примусово доставили до ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з тим, що він нібито перебував у розшуку через порушення правил військового обліку. Після цього йому одразу вручили постанову про накладення штрафу. Цією постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності нібито за неприбуття до ТЦК та СП 05.12.2024 року за повісткою про виклик для уточнення даних. Водночас жодних повісток позивач не отримував, хоча постійно мешкає за адресою своєї державної реєстрації і місця проживання не змінював. У день доставлення до ТЦК та СП фактичного розгляду справи не проводилося, протокол про адміністративне правопорушення не складався і службові особи ТЦК його навіть не опитували.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані позивачем докази, що мають істотне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на таке.

Як установлено за підсумками судового розгляду, 07.05.2025 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Харків майор ОСОБА_2 прийняв постанову № 374, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за неприбуття на 09:00 год. 05.12.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 за повісткою № 1370338 від 23.11.2024 року про виклик для уточнення даних. Як зазначено у постанові, своєю бездіяльністю позивач порушив вимоги абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абз. 3 п. 1 Правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних, викладених у додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022 року, абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Разом із тим, з огляду на приписи ч. 2 ст. 2 КАС України критеріями правомірності рішень і дій суб`єктів владних повноважень є, серед іншого: вчинення (прийняття) їх на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використання компетентним органом (службовою особою) повноважень з метою, з якою їх надано; обґрунтованість, тобто врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); урахування права особи на участь у прийнятті рішення.

Суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності відповідних актів законодавець покладає на відповідача.

Крім цього, Європейський суд з прав людини згідно зі своєю усталеною практикою, з огляду на каральну і профілактичну мету адміністративних стягнень, а також їх зміст і процедуру накладення, прирівнює провадження у справах про адміністративні правопорушення до кримінальних і поширює на них гарантії справедливого судового розгляду, встановлені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див., зокрема рішення у справах: Надточій проти України» від 15 травня 2008 року, п.п. 21-22; «Лучанінова проти України», п. 39).

Виходячи з наведеного у справах про оскарження рішень суб?єктів владних повноважень про притягнення особи до адміністративної відповідальності всі сумніви щодо винності особи у вчиненні проступку суд тлумачить на її користь.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 не подав відзиву на позов у визначений судом строк і про поважність причин цього не повідомив, суд на підставі ч. 4 ст. 159 КАС України кваліфікує зазначену процесуальну поведінку відповідача суб`єкта владних повноважень як визнання позову.

Крім цього, позовні вимоги ґрунтуються на обставинах, які підтверджені поданими позивачем і дослідженими у судовому засіданні доказами, і положеннях законодавства, що регулює відповідні правовідносини.

Зокрема, за визначенням, наведеним у ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративне правопорушення згідно зі ст. 10 КУпАП визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала або свідомо допускала настання цих наслідків.

У розумінні ст. 11 зазначеного вище Кодексу адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже, необхідними елементами складу адміністративного проступку є. зокрема:

-об`єктивна сторона, тобто конкретне протиправне діяння (дії чи бездіяльність), зміст яких розкрито у диспозиціях відповідних статей (частин статей) КУпАП;

-суб`єктивна сторона, однією зі складових якої є вина у формі умислу чи необережності.

Відсутність принаймні одного з цих елементів безумовно виключає наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення.

До завдань провадження у справах про адміністративні правопорушення, як унормовано ст. 245 КУпАП, належить своєчасне, всебічне і повне з`ясування обставин кожної справи і вирішення її у точній відповідності з законом.

За приписами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також перевірити інші факти, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обґрунтованість рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності вимагає доказування наведених вище обставин передбаченими законом засобами. Як визначено у ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у передбаченому законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, серед іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, документами тощо.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення згідно з ч. 2 ст. 283 КУпАП повинна містити, зокрема, опис обставин, установлених під час розгляду справи, і зазначення нормативного акта, що передбачає адміністративну відповідальність за вчинений проступок.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що одним із засадничих принципів провадження у справах про адміністративні правопорушення є обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Прийняття такого рішення можливе лише за умови наявності події адміністративного проступку і складу правопорушення у діях особи, що підтверджено належними, допустимими і достатніми доказами. Неприпустимим є невмотивоване притягнення до адміністративної відповідальності, що ґрунтуються на припущеннях, а не конкретних фактах. Несприятливе для людини рішення компетентного органу чи посадової особи, у тому числі про накладення адміністративного стягнення, повинно бути вмотивованим.

У ч. 3 ст. 210-1 КУпАП встановлено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Наведена норма є бланкетною, тобто відсилає до положень спеціальних нормативно-правових актів, якими встановлено правила забезпечення оборони країни, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком її громадян згідно зі ст. 65 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За визначенням, сформульованим у ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України №65/2022 від 24.02.2022 року у нашій державі введено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався, і оголошено про проведення загальної мобілізації.

Положеннями абзацу 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024 року) передбачено обов`язок громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

За вимогами, наведеними в абз. 4 п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3633-IX від 11.04.2024 року, громадяни України, які перебувають на військовому обліку, були зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим нормативним актом, тобто з 18.05.2024 року, уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

Як унормовано у п. п. 1 п. 27 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560 (далі Порядок № 560), під час мобілізації громадяни викликаються до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів з метою:

- взяття на військовий облік;

- проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби;

- уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки);

- призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.

Отже, обов`язковою умовою легітимності виклику громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки є мета, що ґрунтується на вимогах спеціальних нормативно-правових актів.

Однією з таких законних цілей є уточнення військово-облікових даних, яке здійснюється у спосіб, визначений Законом України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» від 16.03.2017 року № 1951-VIII (далі Закон № 1951-VIII).

Водночас ч. 3 ст. 13 Закону № 1951-VIII передбачено внесення до наведеного вище Реєстру відомостей, одержаних як від призовників, військовозобов`язаних та резервістів, так і шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені частиною третьою статті 14 цього нормативного акта.

Згідно з Приміткою до ст. 210 КУпАП положення ст. 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі Реєстр) персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

З огляду на викладене наявність у ТЦК та СП як органу військового управління, що забезпечує ведення Реєстру й актуалізацію його бази даних, можливості отримати необхідні відомості про військовозобов`язаного шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-телекомунікаційними системами, реєстрами, базами даних, держателями яких є державні органи, виключає адміністративну відповідальність громадянина за ст. 210-1 КУпАП, зокрема, за неприбуття за повісткою про виклик для уточнення військово-облікових даних.

Відповідач не підтвердив жодними доказами об`єктивної необхідності виклику ОСОБА_1 на 05.12.2024 року на підставі п. п. 1 п. 27 Порядку № 560 для уточнення даних і неможливості уточнити їх, за потреби, шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

З огляду на зазначене ІНФОРМАЦІЯ_2 не довів відсутності обставини, яка виключає адміністративну відповідальність за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП згідно з Приміткою до статті 210 цього Кодексу.

Крім цього, поведінка громадянина, котрий не з`явився за викликом до ТЦК та СП, може оцінюватися як протиправна виключно за умови направлення відповідної повістки у визначений спеціальним законодавством спосіб, що дозволяє забезпечити реальну завчасну поінформованість особи про такий виклик, або ж констатувати її недобросовісну поведінку, цілеспрямовану на ухилення від прибуття до ТЦК та СП (повідомлення завідомо неправдивих відомостей щодо домашньої адреси, зміна місця проживання без актуалізації відповідних військово-облікових даних, умисне неприбуття до відділення поштового зв`язку для отримання повістки, відмова від її одержання тощо).

Згідно з п. 30 Порядку № 560 повістка про виклик до ТЦК та СП може формуватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів або оформлюватися на бланку, який заповнюється представником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Засобами поштового зв`язку повістка згідно з п. 34 Порядку № 560 надсилається рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Відповідно до абзацу 2 п. 82 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270 (зі змінами, далі Правила № 270), рекомендовані листи з позначкою «Повістка ТЦК» під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК».

Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК», працівник об`єкта, поштового зв`язку на підставі абзацу 4 п. 82 Правил № 270 робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до відправника.

Як передбачено у п. 41 Порядку № 560, належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки є:

1) у разі вручення повістки - особистий підпис про її отримання, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання цього документа, а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;

2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:

- день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Отже, Порядок № 560 дійсно у певних випадках дозволяє констатувати належне оповіщення військовозобов`язаного чи резервіста про обов`язок прибути за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки навіть у разі неотримання ним повістки, проте виключно у випадках:

-відмови військовозобов`язаного чи резервіста від отримання такого документа, зафіксованої належним чином;

-повернення відповідної поштової кореспонденції, адресованої військовозобов`язаному чи резервісту, з відміткою відділення поштового зв`язку про відсутність його за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку або зазначеним особою під час оновлення військово-облікових даних.

Відповідач не надав жодних доказів завчасного направлення ОСОБА_1 за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку, повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 05.12.2024 року 09:00 год., отримання позивачем цього документа або відмови від його отримання, зафіксованої у встановленому законом порядку, чи повернення відповідної кореспонденції з відміткою про відсутність ОСОБА_1 за місцем проживання після повідомлення позивача про надходження повістки і неприбуття у відділення поштового зв`язку для її отримання у строк, визначений п. 82 Правил № 270 .

За таких обставин відповідач не довів належного оповіщення ОСОБА_1 про виклик його до ІНФОРМАЦІЯ_4 на 09:00год. 05.12.2024 року.

Зазначене не дозволяє констатувати своєчасну поінформованість позивача про виникнення у нього обов`язку прибути за викликом у вказані у повістці дату і час, а отже і спрямованість умислу на невиконання відповідного обов`язку.

З огляду на викладене суд вважає недоведеною наявність у діях ОСОБА_1 обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення, поставленого йому за провину:

-об`єктивної сторони неприбуття без поважних причин до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за викликом, який був би здійснений на підставах та у порядку, встановлених законом;

-суб`єктивної сторони вини у формі умислу або необережності.

За таких умов сама лише постанова про притягнення до адміністративної відповідальності без надання доказів на підтвердження обставин, викладених у ній, свідчить про необґрунтованість цього рішення суб`єкта владних повноважень.

Звертає увагу суд і на те, що наданий представником позивача у судовому засіданні роздрукований електронний військово-обліковий документ на ім`я ОСОБА_1 містить актуалізовані дані про визнання його рішенням ВЛК непридатним до воєнної служби у мирний час і обмежено придатним у воєнний час. Позивачу надано відстрочку від призову на підставі п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи з дитинства безстроково, що підтверджується Довідкою до акту огляду МСЕК від 18.11.2015 року. У позивача діагностовано розумову відсталість дебільність у помірно вираженому та легкому ступені. Згідно з Довідкою від 19.09.2000 року, що була видана замість військового квитка ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 було визнано обмежено придатним до військової служби у військовий час на підставі ст. 20 б) розкладу хвороб Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 2 від 04.01.1994 року.

Дотримання такого критерію правомірності постанови про накладення адміністративного стягнення, як прийняття її в установлений законом спосіб, вимагає розгляду справи про адміністративне правопорушення за визначеною КУпАП та іншими нормативними актами процедурою.

Відповідна процедура згідно зі ст. 254 КУпАП передбачає складання протоколу про адміністративне правопорушення, за винятком випадків, наведених у ст. 258 цього Кодексу. За своїм змістом протокол про адміністративне правопорушення подібний до обвинувального акта у кримінальному провадженні як документа, в якому викладається офіційне твердження уповноваженого органу держави про вчинення особою правопорушення з зазначенням фактичних обставин його скоєння, юридичного формулювання обвинувачення і правової кваліфікації діяння.

Згідно з ч. 6 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, якщо особа не з`явилася без поважних причин або не повідомила причину неприбуття на виклик цього органу, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце виклику, та за наявності у територіального центру комплектування та соціальної підтримки підтвердних документів про отримання особою виклику.

Отже, у разі прибуття особою за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення або ж неприбуття і відсутності у цього органу належних доказів отримання особою виклику протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 210-1 КУпАП, складається на загальних підставах, визначених ст. 254 КУпАП.

Оскільки відповідач не надав копій матеріалів, на підставі яких прийнято оскаржувану постанову, суд не в змозі констатувати ні складання ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відповідно до вимог ст. 254 цього Кодексу, ні наявності обставин, які б дозволяли не оформлювати відповідний документ на підставі ч. 6 ст. 258 КУпАП завчасного отримання позивачем виклику до згаданого вище органу для участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення і неприбуття без поважних причин.

Крім цього, у ч. 1 ст. 268 КУпАП законодавець гарантує особі, що притягується до адміністративної відповідальності, зокрема, такі права: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, подавати заяви; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, встановлені ст. 279-9 КУпАП.

За правилами, передбаченими у частині 1 ст. 279-9 КУпАП, у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, але не пізніше дня розгляду справи про таке адміністративне правопорушення, особа може звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому вона перебуває на обліку, із заявою, в якій особа зазначає, що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення до адміністративної відповідальності за її відсутності. Зазначена заява подається особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, особисто в письмовій формі або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста.

Відповідно до частини 2 наведеної вище статті керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки протягом трьох днів після отримання такої заяви зобов`язані перевірити викладені у ній фактичні дані про визнання особою обставин правопорушення та надання нею згоди на притягнення до адміністративної відповідальності за її відсутності і з дотриманням вимог статей 247, 280, 283 цього Кодексу винести постанову у справі, у тому числі без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, на процедуру розгляду органами ТЦК та СП справ про порушення правил військового обліку, законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію поширюються встановлені ст. 268 КУпАП загальні вимоги щодо належного повідомлення особи про час і місце розгляду справи з наданням їй реальної можливості взяти участь у такому розгляді й обстоювати власну правову позицію засобами, передбаченими відповідним Кодексом. Особливостями провадження у справах цієї категорії є лише можливість звернення суб`єкта правопорушення до уповноваженої службової особи з заявою про визнання фактичних обставин проступку, винуватості у його вчиненні, згоду на розгляд справи за його відсутності і відповідно право ТЦК та СП лише за наведених обставин розглянути справу без участі правопорушника.

Відповідач не підтвердив жодними доказами належне повідомлення ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, неприбуття його для участі у такому розгляді без поважних причин або ж звернення до відповідача з заявою про визнання винуватості у вчинені проступку і згоду на розгляд справи за його відсутності.

Крім цього, згідно з поясненнями позивача у судовому засіданні, незважаючи на доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_3 07.05.2025 року, розгляду справи за його участю не проводилося, натомість службові особи цього органу лише вручили йому під підпис постанову про накладення адміністративного стягнення. Будь-яких доказів на підтвердження протилежного відповідач суду не надав.

Недотримання уповноваженим органом чи службовою особою вимог закону щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення і належного сповіщення особи, що притягується до відповідальності, про час і місце розгляду справи позбавляє таку особу можливості до прийняття рішення про накладення стягнення знати, вчинення якого саме проступку їй інкриміновано, і реалізувати інші права, гарантовані статтею 268 КУпАП, зокрема, скористатися професійною правничою допомогою, взяти участь у розгляді справи, надати пояснення, заявити клопотання, подати докази і вчинити інші дії для обстоювання власної правової позиції. Звертає суд увагу і на те, що психічний стан ОСОБА_1 , зумовлений його діагнозом, вочевидь позбавляв позивача можливості самостійно здійснювати своє право на захист й усвідомлено обстоювати власну правову позицію. За таких обставин, що не могли бути невідомі службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_2 принаймні з моменту доставлення ОСОБА_1 до цього органу, вимагали обов`язкової участі захисника у розгляді справи про адміністративне правопорушення. Проте ОСОБА_1 не було забезпечено професійною правничою допомогою і навіть не надано можливості скористатися нею, що вже саме по собі становило грубе порушення права людини на захист і є достатньою підставою для констатації протиправності рішення про притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином, оскаржувана постанова ІНФОРМАЦІЯ_3 :

-є необґрунтованою по суті, оскільки прийнята без урахування обставин, що мають істотне значення для прийняття відповідного рішення;

-ухвалена з істотним порушенням установленої законом процедури, зокрема, без забезпечення участі у прийнятті рішення особи, що притягується до адміністративної відповідальності.

З огляду на викладене суд визнає постанову відповідача протиправною за критеріями, визначеними у ч. 2 ст. 2 КУпАП

Дослідивши подані позивачем докази в сукупності, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, суд дійшов висновку про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність скасування як протиправної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час вирішенні питання про розподіл судових витрат суд установив, що процесуальны витрати позивача складаються із витрат на прпвничу допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн., що підтверджено належними, допустимими і достатніми доказами.

Отже, оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути на користь позивача наведені вище витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 77, 205, 211, 217, 241, 246, 250, 255, 257-263, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_6 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задовольнити

Визнати протиправною і скасувати постанову № 374 від 07.05.2025 року, прийняту начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення на у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн.

Закрити справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 цього Кодексу у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції

Суддя М. Л. Глос