Справа № 160/739/25
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2025-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2025 рокуСправа №160/739/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -
13.01.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) повернуто особі, яка його подала.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.04.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 р. в адміністративній справі №160/739/25 скасовано. Адміністративну справу №160/739/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) направлено для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) залишено без руху.
Ухвалою суду від 11 серпня 2025 року відкрито провадження у справі №160/739/25, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
27.08.2025р. представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позову та зазначив, що згідно даних інформаційної системи ДПС України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 09.02.2012 по 24.11.2021 перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янській ДПІ, як фізична особа - підприємець (далі - ФОП ОСОБА_1 ) та застосовував з 01.04.2012 по 30.09.2013 спрощену систему оподаткування (єдиний податок І група), з 01.10.2013 по 24.11.2021 загальну систему оподаткування. Стан платника 11 - припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті).
Станом на момент формування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), згідно інформаційних баз даних контролюючого органу в ІКП по КБК 71040000 ФОП ОСОБА_1 відображені нарахування з єдиного внеску за період 2013 - 2020 роки у сумі 43 540, 92 грн, а саме:
нарахування від 22.04.2013 у розмірі 1 194, 03 грн;
нарахування від 25.06.2013 у розмірі 4 200, 09 грн;
нарахування від 22.07.2013 у розмірі 1 194, 03 грн;
донараховано штрафні санкції (за невчасну сплату) від 12.08.2013 у розмірі 170, 00 грн;
за III квартал 2013 року у сумі 1194,03 грн, термін сплати 21.10.2013;
за 2017 рік у сумі 8448,00 грн, термін сплати 09.02.2018;
за І квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.04.2018;
за II квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.07.2018;
за II квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.10.2018;
за IV квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 21.01.2019;
за І квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 19.04.2019;
за II квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 19.07.2019;
за III квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 21.10.2019;
за IV квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 20.01.2020;
за І квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн, термін сплати 21.04.2020;
за II квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн, термін сплати 20.07.2020;
за III квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн. термін сплати 19.10.2020.
Станом на 22.08.2025, згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України по ФОП ОСОБА_1 обліковується заборгованість із сплати єдиного соціального внеску у сумі 44 740,36 гривень.
04.11.2025р. від відповідача надійшли до суду заперечення, які за своїм змістом аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог статей 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) згідно даних інформаційної системи ДПС України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 09.02.2012 по 24.11.2021 перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янській ДПІ, як фізична особа - підприємець та застосовував з 01.04.2012 по 30.09.2013 спрощену систему оподаткування (єдиний податок І група), з 01.10.2013 по 24.11.2021 загальну систему оподаткування. Стан платника 11 припинено.
Згідно інформаційних баз даних контролюючого органу в ІКП по КБК 71040000 ФОП ОСОБА_1 відображені нарахування з єдиного внеску за період 2013 - 2020 роки у сумі 43 540, 92 грн, а саме: нарахування від 22.04.2013 у розмірі 1 194, 03 грн; нарахування від 25.06.2013 у розмірі 4 200, 09 грн; нарахування від 22.07.2013 у розмірі 1 194, 03 грн; донараховано штрафні санкції (за невчасну сплату) від 12.08.2013 у розмірі 170, 00 грн; за III квартал 2013 року у сумі 1194,03 грн, термін сплати 21.10.2013; за 2017 рік у сумі 8448,00 грн, термін сплати 09.02.2018; за І квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.04.2018; за II квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.07.2018; за II квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.10.2018; за IV квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 21.01.2019; за І квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 19.04.2019; за II квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 19.07.2019; за III квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 21.10.2019; за IV квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 20.01.2020; за І квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн, термін сплати 21.04.2020; за II квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн, термін сплати 20.07.2020; за III квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн. термін сплати 19.10.2020.
ГУ ДПС була сформована вимога від 18.11.2020 № Ф-637-25У на суму 43 540, 92 грн та направлена на адресу позивача, і як вказує відповідач отримана ним 29.01.2021р.
Як вказує позивач, про оскаржувану вимогу дізнався вперше 08.07.2024 року від свого представника в даній справі.
Суд погоджується з доводами позивача, що з наданої відповідачем представнику позивача копії рекомендованого повідомлення про отримання поштового відправлення відсутні відмітки про особисте отримання чи отримання за довіреністю цього поштового відправлення, так само і відсутній підпис одержувача у графі «Розписка в одержанні». До того ж, корінець оскаржуваної податкової вимоги в графі «Вимогу отримав» відсутні будь-які відмітки про її отримання, отже суд вважає, що вірна дата отримання оскаржуваної податкової вимоги - 08.07.2024 року.
Згідно з довідок форми ОК-7, виданих Пенсійним фондом України, вбачається, що у період з 2013 - 2020 роки за позивача відбувалась сплата ЄСВ.
Позивач не погоджується з вимогою від 18.11.2020 №Ф-637-25, вважає її протиправною, що стало підставою для звернення до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 14.1.195 статті 14 Податкового Кодексу України, працівник фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту 14.1.226 статті 14 Податкового Кодексу України, самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою підприємцем або проводить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи в науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону N 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу самозайнятої особи Законом № 2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, діяльності, спрямованої на отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці або як самозайняті особи, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Верховним Судом у цій справі сформовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці або самозайняті особи (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця або самозайнятої особи; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З аналізу правового висновку Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 судом встановлено, що фізична особа-підприємець або самозайнята особа звільняється від сплати єдиного внеску у випадку встановлення судом, що нею підприємницька діяльність не здійснюється, дохід від такої діяльності не отримується та вказана особа перебуває у трудових відносинах та за неї єдиний внесок сплачує роботодавець.
Згідно з довідок форми ОК-7, виданих Пенсійним фондом України, вбачається, що у період з 2013 - 2020 роки за позивача відбувалась сплата ЄСВ.
Таким чином, у вказаний спірний період , який включає строк, за який позивачу нараховано суми єдиного внеску оскаржуваною вимогою, роботодавцями позивача здійснювались відрахування єдиного соціального внеску за ОСОБА_1 до бюджету, що підтверджується наданою суду довідкою.
Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності судом не встановлено.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як самозайнятою особою, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18.
Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач у період з 2013 - 2020 роки, який включено у період нарахування єдиного внеску оскаржуваною вимогою, був найманим працівником, отримував заробітну плату, з якої щомісячно відраховувались суми єдиного внеску не нижче встановленого законодавством розміру.
З огляду на вищевикладене та приписи ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувану податкову вимогу від 18.11.2020 №Ф-637-25 діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню, а вимога Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 18.11.2020 №Ф-637-25 є такою, що підлягає скасуванню судом.
Відповідно до пункту 1 глави 1 Розділу II Порядку, з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.
ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.
Згідно із главою 2 Розділу II Порядку, з метою забезпечення контролю за правильністю відкриття/закриття ІКП в інформаційній системі щодекадно забезпечується автоматичне формування реєстрів контролю:
реєстр контролю ІКП, відкритих в інформаційній системі, які не відповідають Переліку форм ІКП;
реєстр контролю наявності відкритої ІКП за платником, стосовно якого в ЄДР внесено запис про припинення;
реєстр контролю наявності ІКП без ознаки "Платник відсутній в реєстрі" відкритої платнику, якого не включено/виключено з реєстру платників певного податку;
Наявні записи в реєстрах контролю не пізніше наступного робочого дня з дня їх виявлення відпрацьовуються підрозділом, що здійснює облік платежів, шляхом усунення помилок:
у разі виявлення невідповідностей між ІКП, відкритими в інформаційній системі, та Переліком форм ІКП - здійснюється перекодування ІКП на відповідну форму обліку ІКП;
у разі виявлення ІКП, відкритої за платником, якого не включено/виключено з реєстру платників певного податку, - здійснюється перекодування такої ІКП з ознакою "Платник відсутній в реєстрі".
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу щодо вірного та об`єктивного відображення в інтегрованій картці фактичного стану розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган зобов`язаний вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.
Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в адміністративній справі №826/9288/18.
Таким чином, суд дійшов висновку, що дії відповідача з обліковування за позивачем заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування за скасованими податковим вимогами, та з нарахування заборгованості є протиправними.
У зв`язку із звільнення позивача від сплати судового збору, як учасника бойових дій, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 77, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна