Справа № 260/1964/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/1964/24 пров. № А/857/31157/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі №260/1964/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Іванчулець Д.В.,

час ухвалення рішення 15 жовтня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 15 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у поновленні йому виплати пенсії як пенсіонеру МВС за наявними в його пенсійній справі документами та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області поновити виплату йому пенсії як пенсіонеру МВС за наявними в його пенсійній справі документами.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови в поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії як пенсіонеру МВС за наявними в його пенсійній справі документами. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії як пенсіонеру Міністерства Внутрішніх Справ України за наявними в його пенсійній справі документами.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про те, що нормами чинного законодавства встановлено порядок поновлення виплати пенсії після повторного звільнення зі служби відповідно до Закону №2262. Вказує, що позивачу вже призначено пенсію згідно з поданням про призначення пенсії ССО від 23 січня 2021 року №30/05-513, грошового атестату від 05 березня 2021 року №2 та довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії від 15 березня 2021 року №38-252/21 з 04 березня 2021 року у розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення, у спірних правовідносинах нема переходу з одного виду пенсії на інший. Таким чином, пенсію позивачу обчислено з дотриманням норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за останньою займаною штатною посадою, іншого порядку поновлення виплати пенсії після повторного звільнення чинним законодавством не передбачено. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та отримує пенсію, призначену за вислугу років, відповідно до вимог Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з протоколом за пенсійною справою від 20 січня 2015 року ОСОБА_1 з 20 січня 2015 року було призначено пенсію за вислугу 27 років (календарно 25 років) у розмірі 70% грошового забезпечення у військовому званні «майор» з посади «старшого інспектора-чергового чергової частини Чопського відділення міліції Ужгородського районного відділу Управління МВС України в Закарпатській області», відповідно до вимог Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Однак після призначення пенсії позивач працевлаштувався, а саме: 20 грудня 2019 року був прийнятий на службу до Служби судової охорони у Закарпатській області на підставі Наказу Територіального управління Служби судової охорони у Закарпатській області №51 о/с від 20 грудня 2019 року та звільнений зі служби 03 березня 2021 року на підставі наказу №66 о/с від 02 березня 2021 року.

Дані обставини підтверджуються записами до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 за №14 від 20 грудня 2019 року та №15 від 03 березня 2021 року, а також копіями відповідних наказів.

У зв`язку із збільшення вислуги років та з метою перерахунку розміру пенсії в бік збільшення позивач звернувся до відповідача із заявою вх.№63 від 06 квітня 2021 року, додавши додаткові документами (розрахунок вислуги років, накази по особовому складу в Службі судової охорони, грошовий атестат, довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення, трудову книжку, військовий квиток, паспорт та ідентифікаційний код).

Відповідно до протоколу за пенсійною справою від 04 березня 2021 року ОСОБА_1 з 04 березня 2021 року було призначено пенсію за вислугу років 29 (календарних 26) у розмірі 70% сум грошового забезпечення за військовим званням «старший сержант служби судової охорони» з посади «контролер 1 категорії 4 відділення 1 взводу охорони 1 підрозділу охорони територіального управління служби судової охорони в Закарпатській області» на підставі Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

25 грудня 2023 року позивач звернувся із заявою до відповідача та листом за №215-10185/Р-02/8-0700/24 від 15 січня 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України повідомило позивача, що з 20 січня 2015 року ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років, як пенсіонеру органів внутрішніх справ (пенсіонер МВС). Однак у зв`язку з поновленням на військовій службі позивачеві в територіальному управлінні служби судової охорони з 10 січня 2020 року позивачеві припинено виплату пенсії. Згодом, на підставі поданої позивачем заяви від 11 березня 2021 року про призначення пенсії, згідно з поданням про призначення пенсії Служби судової охорони, ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років з 04 березня 2021 року по Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Так, 29 січня 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо припинення йому виплати пенсії, як пенсіонеру Служби судової охорони та поновлення йому виплати пенсії, як пенсіонеру МВС на підставі документів наявних у матеріалах його пенсійної справи. Окремо просив період з 20 грудня 2019 року по 03 березня 2021 року служби в територіальному управлінні Служби судової охорони не враховувати до загальної вислуги років.

Однак Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області листом від 27 лютого 2024 року за №1030-595/Р-02/8-0700/24 відмовило ОСОБА_1 у відновленні виплати пенсії, як пенсіонеру МВС.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови провести позивача з пенсії за вислугу років в Службі судової охорони на пенсію по вислузі років МВС, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач листом від 27 лютого 2024 року протиправно відмовив позивачеві у відновленні пенсії як пенсіонеру МВС спираючись на відсутність в чинному законодавстві норм, які б надавали таке право, оскільки повернення на пенсію за вислугу років, як пенсіонеру органів МВС жодним чином не суперечить верховенству права.

Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції щодо підставності задоволених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію, визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ.

Згідно зі ст.2 цього Закону військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Пенсія за вислугу років призначається:

а) особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж", "з" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше;

б) особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "з" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 20 січня 2015 року призначено пенсію у розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення (за 27 років вислуги) на підставі подання про призначення пенсії Міністерства внутрішніх справ України від 09 лютого 2015 року №6464, грошового атестату від 27 січня 2015 року №02 та довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії від 27 січня 2015 року №02.

Відповідно до наказу територіального управління Служби судової охорони від 20 грудня 2019 року №51 та на підставі поданої 10 січня 2020 року заяви про припинення виплати пенсії у зв`язку з поновленням на військовій службі в територіальному управлінні Служби судової охорони Головним управлінням позивачу припинено виплату пенсії згідно з абз.1 ст.60 Закону.

При цьому, на підставі поданої позивачем заяви від 11 березня 2021 року про призначення пенсії та згідно з поданням про призначення пенсії Служби судової охорони від 23 березня 2021 року №30/05-513, грошового атестату від 05 березня 2021 року №2 та довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії від 15 березня 2021 року №38-252/21 позивачу призначено пенсію з 04 березня 2021 року у розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення (за 29 років вислуги).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 29 січня 2024 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив відновити йому пенсію, як пенсіонеру МВС та не враховувати стаж набутий під час військової служби в Службі судової охорони.

Разом з тим, відповідач листом №1030-595/Р-02/8-0700/24 від 27 лютого 2024 року відмовив позивачу у задоволенні вищевказаної заяви, покликаючись на те, що згідно з матеріалами пенсійної справи йому у березня 2021 року призначено та здійснено перерахунок пенсії за вислугу років у відповідності до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на підставі подання про призначення пенсії від 23 березня 2021 року №30/05-513 та документи про грошове забезпечення (грошового атестату №2 від 05 березня 2012 року та довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії за останні 14 календарних місяців служби підряд перед місяцем звільнення, що подаються для призначення пенсії відповідно до статті 43 Закону України «Про пенсійні забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №38-252/21 від 15 березня 2021 року, видану Судовою охороною у Закарпатській області, що свідчить про те, що пенсію обчислено з дотриманням норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб за останньою займаною штатною посадою (а.с.7).

Колегія суддів зазначає, що наведеними вище обставинами стверджується, що позивачу призначено та обчислено пенсію відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви від 29 січня 2024 року, діяв правомірно, а тому підстави для задоволення позову у такий спосіб відсутні.

Доводи апелянта є підставними з наведених вище мотивів, і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі №260/1964/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М.А. Пліш
Повне судове рішення складено 30 грудня 2025 року.