Справа № 520/20310/25
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 р. Справа № 520/20310/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., м. Харків, по справі № 520/20310/25

за позовом ОСОБА_1

до Височанської селищної ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовними вимогами, згідно з якими просив:

визнати бездіяльність Височанської селищної ради щодо не паспортизації вулиці Бібліотечної селища Високий, на вимогах законодавства, яке регламентує благоустрій населених пунктів неправомірною;

визнати бездіяльність Височанської селищної ради щодо не паспортизації вулиці Мальовничої селища Високий, на вимогах законодавства, яке регламентує благоустрій населених пунктів неправомірною;

зобов`язати Височанську селищну раду вирішити питання про оформлення інвентаризаційної справи на вулицю Бібліотечну селища Високий відповідно вимог Інструкції з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів;

зобов`язати Височанську селищну раду вирішити питання про оформлення інвентаризаційної справи на вулицю Мальовничу селища Високий відповідно вимог Інструкції з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Височанською селищною радою не виконано паспортизацію вулиць Бібліотечної та Мальовничої селища Високого Харківського району Харківської області. Позивач вважав, що оскільки він є мешканцем територіальної громади селища Високий, його права порушено тим, що відповідач не здійснив паспортизацію зазначених вулиць, а зокрема позивач стверджував, що порушено його права, які передбачено ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Крім того, на думку позивача, вказана бездіяльність надає можливість не виконувати іншим громадянам обов`язки, покладені на них ч. 2 ст. 17 зазначеного Закону, що може завдати позивачу незручності в користуванні означеними об`єктами благоустрою.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач не погодився з таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 р. по справі № 520/20310/25 та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначив, що невиконання Височанською селищною радою вимог щодо паспортизації об`єктів благоустрою, яким є вулиця Бібліотечна та вулиця Мальовнича у селищі Високому не надає йому можливості реалізувати свої права передбачені ч.1 ст. 17 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів», а також надає можливість не виконувати іншим громадянам обов`язки покладені на них ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів», що може завдавати позивачеві незручності в користуванні означеними об`єктами благоустрою. Також з посиланням на висновок, зроблений у рішенні Верховного Суду від 24.10.2019 року у справі 326/1062/16-а зазначив, що якщо позивач є членом територіальної громади, то, є носієм прав члена відповідної територіальної громади.

Вказав, що згідно з судовою практикою (постанова ВС КАС №160/19500/23 від 11.04.2025) паспортизація об`єкта благоустрою, таких як вулиця, повинна здійснюватись паспорт повинен бути і він підлягає плановому поновленню кожні 5 років, та щорічно в нього вносяться зміни щодо зелених насаджень.

Також, щодо права яке порушується відсутністю паспортизації об`єкта благоустрою вказаних вулиць позивач зазначив, що має право користуватись вулицями Бібліотечною та Мальовничою, брати участь в обговоренні благоустрою цих вулиць як особа, що належить до тієї громади де ці вулиці розташовані, може вносити на розгляд місцевої влади пропозиції по благоустрою цих вулиць як особа що належить до тієї громади, де ці вулиці розташовані, брати участь у благоустрою вулиць Бібліотечної та Мальовничої на добровільних засадах; має право вимагати негайного виконання робіт на цих вулицях у певних випадках. Крім того, як мешканцю Височанської територіальної громади, де розташовані вулиці Бібліотечна та Мальовнича, ст. 3 ЗУ «Про участь у місцевому самоврядуванні» позивачу гарантовано право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до Височанської територіальної громади без будь-яких обмежень, у т.ч. за місцем проживання. Однак, через відсутність документації щодо стану вулиць Бібліотечної та Мальовничої, позивач уважає, що не може реалізувати означені вище свої права по благоустрою вулиць.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу позивача суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є мешканцем Височанської територіальної громади Харківської області, що не заперечується сторонами по справі.

18.07.2025 р. позивач звернувся з інформаційними запитами до Височанської селищної ради, в яких просив надати копію Інвентаризаційного плану та Технічного паспорту вулиці Бібліотечної та вулиці Мальовничої селища Високий.

Відповідач листами від 24.07.2025р. за №02-23/2007 та №02-23/2008 повідомив позивача, що при об`єднанні громади при передачі документації були відсутні технічні паспорти та інвентаризація доріг комунальної власності, а провести роботу по виготовленню зазначеної технічної документації на даний час не передбачається можливим у зв`язку з відсутністю коштів в бюджеті селищної ради. Враховуючи викладене, селищна рада не має можливості надати інвентаризаційний план та технічний паспорт вулиці Мальовничої, вулиці Бібліотечної селища Високий.

Позивач не погодившись із вищевказаним, вважаючи порушеними свої права, звернувся до суду з позовом в цій справі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог через відсутність на час звернення із цим позовом до суду, порушення прав та інтересів позивача. Зокрема, суд виснував, що межі зазначеної правової ситуації не дають підстав вважати, що не проведення інвентаризації та паспортизації вулиць громади порушує чи якимсь чином зачіпає індивідуальні права і законні інтереси позивача, які потребують судового захисту.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 2, ч. 6 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України в Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Крім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 вказав, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Так, відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Аналіз наведених норм свідчить, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення, вчинення дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Верховний Суд (зокрема, у постановах від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 02 серпня 2019 року у справі № 0240/3532/18-а, від 11 червня 2019 року у справі №804/16059/15, від 09 грудня 2020 року у справі №1.380.2019.001303 тощо) неодноразово висловлював позицію, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд також наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.

Саме по собі порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не є самостійною підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є, серед іншого, доведеність порушення прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася до суду, суб`єктивного матеріального чи нематеріального блага (законного інтересу) або законного інтересу, який, на думку цієї особи, підлягає захисту.

Тобто, звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відтак, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2023 року у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише у разі існування спірних правовідносин, тобто у разі установлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись наявність у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому з`ясування питання наявності порушених прав, свобод чи інтересів позивача передує розгляду питання щодо правомірності (законності) рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які оскаржуються.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі №18-рп/2004 термін порушене право, який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Між тим, для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом.

Так, у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17 Верховним Судом були сформульовані загальні підходи до судового захисту законних інтересів. Зокрема, зазначено, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним благом, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним; у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі позивачу (на це вказує слово «її»); (ґ) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: незаконність інтересу (його суперечність Конституції, законам України, принципам права), неправовий характер вимог (вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини другої статті 124 Конституції України); встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю); коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або порушується (щодо протиправних діянь, які тривають), або створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі), або мають місце інші ущемлення законних інтересів.

Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Крім того, у вказаній постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 Верховний Суд дійшов висновку про наявність таких ознак у «потерпілого» від порушення законного інтересу: безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов; має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому, зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності; негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду); існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент звернення до суду. Це висновується з того, що ухвалення судового рішення в публічно-правовому спорі про задоволення позову спрямоване на те, щоб відновити права, свободи чи інтереси особи позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Як установлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 стверджує про те, що невиконання Височанською селищною радою вимог щодо паспортизації об`єктів благоустрою, зокрема вулиць Бібліотечної і Мальовничої, не надає йому можливості реалізувати права закріплені ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», створює умови для невиконання іншими особами обов`язків за ч. 2 ст. 17 означеного Закону, що може завдати позивачу незручностей у користуванні означеними об`єктами благоустрою.

Так, Закон України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005 № 2807-IV (далі Закон № 2807-IV) визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ст. 12 Закону № 2807-IV до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить: 1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; 2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; 3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); 4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою; 5) затвердження місцевих планів управління відходами.

Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Згідно з пп. «г» п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2807-IV визначено, до об`єктів благоустрою населених пунктів належать, зокрема вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.

Об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством (ст. 14 Закону № 2807-IV).

Частиною 2 ст. 18 Закону № 2807-IV передбачено, що підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані:

1) утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію;

2) утримувати в належному стані закріплені за ними на умовах договору з балансоутримувачем об`єкти благоустрою (їх частини);

3) усувати на закріплених за ними об`єктах благоустрою (їх частинах) за власний рахунок та в установлені строки пошкодження інженерних мереж або наслідки аварій, що сталися з їх вини;

4) усувати на закріплених за ними об`єктах благоустрою (їх частинах) наслідки надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру в установленому порядку;

5) проводити згідно з планами, затвердженими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, інвентаризацію та паспортизацію закріплених за ними об`єктів благоустрою (їх частин), що здійснюються у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства;

6) у процесі утримання об`єктів благоустрою (їх частин) дотримуватися відповідних технологій щодо їх експлуатації та ремонту, регулярно здійснювати заходи щодо запобігання передчасному зносу об`єктів, забезпечення умов функціонування та утримання їх у чистоті й належному стані;

7) відшкодовувати збитки та іншу шкоду, завдану ними внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою та охорони навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, установлених законодавством України;

8) допускати на об`єкти благоустрою, що перебувають у їх власності або користуванні, аварійно-рятувальні та інші служби для здійснення заходів щодо запобігання і ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та з метою запровадження єдиних вимог до технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 550 від 29.10.2012 затверджено Інструкцію з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів, що додається (далі Інструкція №550).

Інструкція №550 визначає порядок проведення робіт з технічної інвентаризації та паспортизації парків (гідропарків, лугопарків, лісопарків, парків культури та відпочинку, парків пам`яток садово-паркового мистецтва, спортивних, дитячих, історичних, національних, меморіальних та інших), рекреаційних зон, садів, скверів та майданчиків, пам`яток культурної та історичної спадщини, майданів, площ, бульварів, проспектів, вулиць, доріг, провулків, узвозів, проїздів, пішохідних та велосипедних доріжок, пляжів, кладовищ, інших територій загального користування; прибудинкових територій; територій будівель та споруд інженерного захисту територій; територій підприємств, установ, організацій та закріплених за ними територій на умовах договору, а також інших об`єктів благоустрою в межах населеного пункту (крім земельних ділянок, на яких розташовано вказані об`єкти) (п. 1.2).

Відповідно до п. 1.3 Інструкції №550 паспортизація об`єктів благоустрою складання технічних паспортів об`єктів благоустрою за результатами їх інвентаризації.

Згідно з п.п. 3.1, 3.2 Інструкції №550 на основі проведеної інвентаризації об`єкта благоустрою складається його технічний паспорт за зразком, наведеним у додатку 5 до цієї Інструкції (далі технічний паспорт), який затверджується власником (балансоутримувачем) цього об`єкта благоустрою та підписується представником виконавця.

Показники технічного паспорта заповнюються після виконання всіх графічних і обчислювальних робіт.

Технічний паспорт долучається до матеріалів інвентаризаційної справи.

Розділом VIII Технічних правил ремонту і утримання вулиць та доріг населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 14.02.2012 № 54 врегульовано питання технічного обліку і паспортизації вулиць та доріг. Зокрема, п.п. 8.1, 8.2 Розділу VIII визначено, що технічний паспорт документ, у якому фіксують первісні технічні і експлуатаційні параметри побудованої або реконструйованої вулиці (дороги) і штучні споруди на основі акта про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та проектно-технічної документації.

Технічний паспорт періодично доповнюють даними технічного обліку. До технічного паспорта вносять всі поточні зміни, спричинені проведенням ремонтних робіт.

Технічному обліку і паспортизації підлягають усі вулиці (дороги), штучні споруди вулично-дорожньої мережі.

Кожну вулицю (дорогу) обліковують і паспортизують окремо. Паспортизацію майданів здійснюють аналогічно паспортизації вулиць (доріг).

Згідно з п.п. 8.4, 8.5 Розділу VIII Технічних правил, технічний паспорт нової або реконструйованої і введеної в експлуатацію вулиці (дороги) складають після затвердження акта про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Якщо технічний паспорт складають уперше для вулиці (дороги), що вже давно експлуатується, то за первісні приймають наявні на момент складання технічного паспорта її технічні та експлуатаційні параметри.

Відповідно до п. 8.10 Розділу VIII Технічних правил, технічний облік і паспортизацію виконує балансоутримувач вулично-дорожньої мережі.

Роботи з технічного обліку і паспортизації вулиць (доріг) і штучних споруд фінансують за рахунок коштів, які виділяють на утримання вулично-дорожньої мережі (п. 8.12 VIII Технічних правил).

Отже, законодавство покладає на балансоутримувачів, відповідальних за утримання об`єктів благоустрою, проводити технічний облік і паспортизацію вулично-дорожньої мережі.

Відсутність здійснення паспортизації та інвентаризаційної справи вулиць Мальовничої та Бібліотечної селища Високий сторонами не заперечується.

Між тим, частиною 1 ст. 17 Закону № 2807-IV визначено права громадян у сфері благоустрою, а саме:

1) користуватись об`єктами благоустрою населених пунктів;

2) брати участь в обговоренні правил та проектів благоустрою території населених пунктів;

3) вносити на розгляд місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій пропозиції з питань благоустрою населених пунктів;

4) отримувати в установленому законом порядку повну та достовірну інформацію про затвердження правил благоустрою території населеного пункту та внесення до них змін, а також роз`яснення їх змісту;

5) брати участь у здійсненні заходів з благоустрою населених пунктів, озелененні та утриманні в належному стані садиб, дворів, парків, площ, вулиць, кладовищ, братських могил, обладнанні дитячих і спортивних майданчиків, ремонті шляхів і тротуарів, інших об`єктів благоустрою;

6) вимагати негайного виконання робіт з благоустрою населених пунктів у разі, якщо невиконання таких робіт може завдати шкоду життю, здоров`ю або майну громадян;

7) звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону № 2807-IV громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані:

1) утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію;

2) дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів;

3) не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів;

4) відшкодовувати в установленому порядку збитки, завдані порушенням законодавства з питань благоустрою населених пунктів;

5) допускати на об`єкти благоустрою, що перебувають у їх власності або користуванні, аварійно-рятувальні та інші служби для здійснення заходів щодо запобігання і ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Тобто, законодавцем визначений вичерпний перелік прав і обов`язків громадян у сфері благоустрою населених пунктів.

Разом з тим, ані позовна заява, ані апеляційна скарга в сукупності з наявними в матеріалах справах доказами не містять жодних обґрунтувань та підтвердження реальності і дійсності конкретно визначених порушень права заявника у зв`язку з відсутністю паспортизації та інвентаризаційної справи вулиць Мальовничої та Бібліотечної селища Високий. Не наводить заявник і обґрунтувань невиконання іншими громадянами обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 17 Закону № 2807-IV та їх безпосереднього впливу на його права, визначені ч. 1 ст. 17 Закону № 2807-IV.

Крім того, твердження позивача, що бездіяльність відповідача та невиконання іншими громадянами, покладених на них обов`язків «може завдати йому незручностей у користуванні означеними об`єктами благоустрою» свідчить про передбачуваність, ймовірність настання негативних наслідків та впливу на його права в майбутньому.

Отже, зазначаючи про порушення своїх прав, позивач обмежився лише посиланням на перелік прав, передбачених ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005 № 2807-IV, ст. 3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР, яким закріплено право громадян на участь у місцевому самоврядуванні, а також указав на те, що бездіяльність відповідача «надає можливість не виконувати іншим громадянам обов`язки, покладені на них ч. 2 ст. 17 зазначеного Закону, що може завдати позивачу незручності в користуванні означеними об`єктами благоустрою. Тобто порушення прав позивача є гіпотетичним.

Таким чином, скаржником не зазначено, які персоніфіковані його права чи охоронювані законом інтереси порушені бездіяльністю відповідача, який конкретно негативний вплив або шкоду позивач зазнав внаслідок бездіяльності відповідача, як вони вплинули на становище безпосередньо позивача, які причинно-наслідкові зв`язки існують між ними.

Колегія суддів нагадує, що суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав, лише за позовом належного позивача, тобто якщо буде встановлено наявність у позивача порушеного права. Оцінка рішень (дій, бездіяльності) за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства

Крім того, суд критично оцінює твердження апелянта, з посиланням на постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2019 у справі №326/1062/16-а (2-а/329/18/2017) та рішення Конституційного Суду від 18.06.2002 № 12-рп/2002, що для вирішення питання про наявність порушеного права позивача, а відтак і права на судовий захист, визначальним є належність позивача до відповідної територіальної громади, з таких підстав.

Зокрема, спірним у справі №326/1062/16-а було питання об`єднання територіальних громад. Вирішуючи даний спір, Верховний Суд зазначив, що якщо порушуються права територіальних громад, то будь-який з членів таких громад має право оскаржити відповідну дію чи рішення суб`єкта владних повноважень у суді, оскільки порушення прав місцевого самоврядування неминуче призводить до порушення прав кожного жителя відповідного муніципального утворення.

У свою чергу, рішення Конституційного Суду від 18.06.2002 № 12-рп/2002 стосувалося офіційного тлумачення положень частини першої статті 140 Конституції України (справа про об`єднання територіальних громад), у світлі чого Суд висловився, що «питання об`єднання або роз`єднання територіальних громад, виходячи з визначеного положеннями частини першої статті 140 Конституції України ( 254к/96-ВР) поняття «територіальна громада», має вирішуватися з урахуванням відповідного волевиявлення членів цих територіальних громад, яке здійснюється згідно з законом».

Тобто, спірне питання, що розглядалася в межах справи №326/1062/16-а є нерелевантним до правовідносин, які є предметом розгляду цієї справи.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що законодавство України не передбачає можливості подання позову, який відомий у теорії права як actio popularis, без обов`язку підтвердити, що відповідний акт, рішення, дія чи бездіяльність безпосередньо зачіпає права та інтереси самого позивача. Такий позов можливий як виняток із загального правила, наприклад, на підставі Орхуської конвенції та Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Зокрема, предметом розгляду справи №160/19500/23 (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2025 р.), на яку посилається позивач, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги щодо паспортизації об`єктів благоустрою, було право громадської організації, відповідно до положень Орхуської Конвенції, законодавства України, на представництво в суді екологічних інтересів суспільства та окремих його членів, інших осіб з метою захисту порушених екологічних прав людини та громадянина, усунення порушень вимог екологічного законодавства та обов`язку відповідача по здійсненню позапланового обліку зелених насаджень (інвентаризації та паспортизації) території об`єкту загального користування (зеленої зони). Крім того, спір існував між громадською організацією та комунальним підприємством, як балансоутримувачем, щодо неналежного виконання останнім позапланової інвентаризації та паспортизації об`єкта благоустрою (зеленої зони), що мало своїм наслідком знищення зелених насаджень.

Натомість, у межах цієї справи позивач оскаржує бездіяльність селищної ради щодо не паспортизації вулиць на вимогах законодавства, яке регламентує благоустрій населених пунктів та обґрунтовує підстави звернення до суду порушенням своїх прав згідно з ч. 1 ст. 17 Закону № 2807-IV, тобто спірні відносини є відмінними як за суб`єктним складом, так і за обставинами справи.

Відповідно, спірні правовідносини не є подібними до тих, які виникли у справі №160/19500/23.

Суд також відхиляє доводи апелянта в частині обґрунтування порушення його права відсутністю паспортизації об`єкта благоустрою з покликанням на постанову Касаційного адміністративного суду від 15.06.2023 по справі №440/3176/19, оскільки у вказаній справі законний інтерес позивача щодо розроблення планів інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою було обумовлено тим, що вона є власницею квартири у будинку і відсутність балансоутримувача у будинку та невизначеність правового режиму земельної ділянки біля будинку мала вплив на її права.

Відповідно висновки Верховного Суду, сформульовані в постанові від 15.06.2023 по справі №440/3176/19 колегія суддів вважає нерелевантними до спірних правовідносин.

Таким чином, виходячи з викладеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява та апеляційна скарги не містять обґрунтування негативного впливу оскарженої бездіяльності відповідача на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси саме позивача. Позивач не визначив його власні права, свободи чи інтереси, які мав би захистити (поновити) суд, що підтверджує відсутність належного об`єкта захисту в суді.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що встановлення відсутності порушеного права (інтересу) позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. З`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності, котрі оскаржуються. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності спірних рішень, дій чи бездіяльності.

Відтак, суд не повинен з`ясовувати питання щодо правомірності оскарженого рішення дії (бездіяльності), адже це питання не має самостійного правового значення.

А тому, беручи до уваги встановлені обставини справи, суть спірних правовідносин та їх правове регулювання, колегія суддів вважає, що в цій справі відсутнє порушене право чи інтерес позивача, яке підлягає захисту у даних правовідносинах. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень були б протиправними, підстави для задоволення позову були б відсутні. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обставини, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 по справі № 520/20310/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова