Справа № 320/8106/24
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2025-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2025 року м. Київ справа №320/8106/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ірпінської міської ради Київської області, виконавчого комітету Ірпінської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Ірпінської міської ради Київської області (Київська обл, м. Ірпінь, вул. Шевченка, 2-а, ), Виконавчого комітету Ірпінської міської ради (Київська обл, м. Ірпінь, вул. Шевченка, 2-а, ), третя особа на стороні позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №145/1 від 21.11.2023 р.;

- зобов`язати Ірпінську міську раду Київської області усунути наслідки виконання протиправного рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №145/1 від 21.11.2023 р. КП "Управлінням благоустрою міста" шляхом відновлення з нових будівельних матеріалів (при «демонтажі» було пошкоджено КП "Управління благоустрою міста", зламано) замість «демонтованих»: воріт (з калиткою та двома поштовими скриньками) між двором спільного користування та АДРЕСА_4 ), огорожі (огорожа, ворота з калиткою домоволодіння по АДРЕСА_4 ), згідно генерального плану цієї земельної ділянки (приватизованої ділянки та ділянки, яка знаходиться в користуванні у домоволодіння по АДРЕСА_4 на законних підставах з 2005 року), придбання та укладання 9 фундаментних бетонних блоків розміром 2380мм*300мм*580мм (які були укладені вздовж межі на ділянці двору спільного користування по АДРЕСА_4 та на ділянці домоволодіння по АДРЕСА_4 та розмежовували ділянки з номерами 10 та 12).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки оспорювальна частина земельної ділянки, площею 0,162 га є двором спільного користування з 2005 року. Зауважує, що станом на час винесення оскаржуваного рішення, були відсутні будь-які рішення органу місцевого самоврядування про вилучення з користування даної земельної ділянки чи зміни її цільового призначення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07 березня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що під час перевірки було виявлено факт самозахвату земельної ділянки комунальної власності, шляхом встановлення паркану, бетонних блоків та воріт, що призвело до перекриття проходу і проїзду до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 .

Третя особа - ОСОБА_3 надала письмові пояснення відносно предмету спору, в яких підтримала адміністративний позов та зазначила про протиправність винесення рішення Ірпінською міською ради Київської області №145/1 від 21.11.2023 та наявністю підстав для його скасування.

Третя особа - ОСОБА_5 надала пояснення, в яких зазначила про безпідставність позову, оскільки в результаті законних дій органів самоврядування доступ до житлового будинку та подвір`я ОСОБА_6 було відновлено.

Ухвалою суду Київського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

04.09.2023 року комісією самоврядного контролю за використанням та охороною земель Ірпінської міської територіальної громади було складено акт обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки, яка розташована між будинками АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_4 .

За результатами обстеження зазначеної земельної ділянки комісією було виявлено: 1) факт самозахвату гр. ОСОБА_1 земельної ділянки комунальної власності, орієнтовно площею 0,007 га біля будинку за адресою: АДРЕСА_4 шляхом встановлення паркану; 2) факт встановлення гр. ОСОБА_1 на земельній ділянці комунальної власності бетонних блоків на межі із земельними ділянками АДРЕСА_5 та АДРЕСА_5 ; 3) факт встановлення воріт зі сторони АДРЕСА_4 .

В результаті встановлення паркану, бетонних блоків, воріт, був перекритий прохід і проїзд до земельної ділянки (кадастровий номер :01:035:0163) гр. ОСОБА_7 ) за адресою: АДРЕСА_4 .

18.09.2023 комісією з самоврядного контролю за використанням та охороною земель Ірпінської міської територіальної громади направлено вимогу позивачу з проханням в місячний термін звільнити земельну ділянку комунальної власності.

В зв`язку із невиконанням вимоги, інспектором з благоустрою КП «Управління благоустрою міста» було складено припис № 298 від 14.11.2023 на позивача з вимогою демонтувати паркан, ворота та бетонні з земельної ділянки комунальної власності, яка знаходиться між земельними ділянками АДРЕСА_6 .

На підставі службового подання від 08.11.2023 року начальника земельних №110/01-07, з метою упорядкування благоустрою території міста та проїзду до земельної ділянки (кадастровий номер 310900000:01:035 адресою АДРЕСА_5 ), відповідачем було прийнято рішення «Про демонтаж самостійно встановленого паркану, воріт та бетонних блоків на комунальній території без належно оформленої дозвільної документації, що знаходиться між будинками по АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 ».

На підставі рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області № 145/1 від 21.11.2023 року комунальним підприємством «Управління благоустрою міста» було здійснено демонтаж паркану, воріт та бетонних блоків, що знаходяться між будинками по АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 .

Вважаючи вказані рішення та дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України, зокрема, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст. 39 ЗК України).

Відповідно до частини третьої статті 78 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до вимог статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, серед іншого: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать: 1) надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону; 2) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з частинами першою та третьою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Так, спірним у даній справи є законність користування позивача земельною ділянкою 0,0162 га по АДРЕСА_4 в якості двору спільного користування.

Розглядаючи дану справу судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради д/т від 09.04.1954 №548 було виділено під забудову ділянку площею 0,12 та за адресою: АДРЕСА_7 (31 серпня 1965 року рішенням №732 виконавчого комітету Ірпінської міської ради депутатів було змінено нумерацію будинків по АДРЕСА_8 .

Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради народних депутатів №268 від 09.06.1986 за домом по АДРЕСА_4 було закріплено ще 160 кв. метрів землі, яка в подальшому була приватизована власниками будинків АДРЕСА_4 ОСОБА_8 та АДРЕСА_4 ОСОБА_9 .

Згодом, назву АДРЕСА_7 було змінено на вулицю Павленка.

Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №50/2 від 15.03.2005 було прийнято в експлуатацію будинок в АДРЕСА_4 , з виділенням його в окреме домоволодіння із закріпленням для обслуговування земельної ділянки площею 300 м.кв. та присвоєнням адресного номеру АДРЕСА_4 (в подальшому 0,0293 га було приватизовано, а 0,0007 га залишились в користуванні власниці житлового будинку по АДРЕСА_4 ), при цьому обособлено частину земельної ділянки площею 162 кв.м під двір спільного користування і залишено її в користуванні власників домоволодінь в АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 .

При переході прав власності на будівлі, що знаходились на цій земельній ділянці ( АДРЕСА_4 ), вказана земельна ділянка була частково приватизована власниками, а частина її використовувалась, як двір спільного користування для обслуговування житлових будівель та господарських споруд за адресами: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч.1 ст. 377 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об?єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. ч. 1, 2 ст. 120 Земельного Кодексу України (далі-ЗК України).

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій та другій статті 120 3К України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки (або користувачем, у разі якщо земельна ділянка перебувала в користування) на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику та без зміни її цільового призначення.

Таким чином, у відповідності до вищенаведених рішень №548 від 09.04.1954 виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради, №268 від 09.06.1986 виконавчого комітету Ірпінської міської ради народних депутатів, №50/2 від 15.03.2005 виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, які є чинними (їх не скасовано та не змінено), оспорювана частина земельної ділянки по АДРЕСА_4 , площею 0,0162 га є двором спільного користування та знаходиться у користуванні власників домоволодіння в. АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 .

При цьому, суд звертає увагу, що при винесенні рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №145/1 від 21.11.2023, протоколу №4 від 04.09.2023 засідання комісії із самоврядного контролю за використанням та охороною земель територіальної громади м. Ірпінь в частині земельних ділянок комунальної власності за адресами по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 , акту №1 від 04.09.2023 та вимоги №5 від 18.09.2023, Виконавчий комітет Ірпінської міської ради незаконно змінив цільове призначення земельної ділянки з «двір спільного користування домоволодінь в АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 » на «загальний проїзд»/проїзд загального користування».

Однак, доказів прийняття станом на момент винесення вказаних вище документів, будь-яких рішень органів місцевого самоврядування щодо припинення користування /вилучення з користування оспорюваної частини земельної ділянки по АДРЕСА_4 площею 0,0162 га, відповідачем до суду не надано.

Зазначене також підтверджується листом № 01-20/586 від 24.02.16 Ірпінської міської ради на адвокатський запит, в якому відповідачем зазначено, що рішення про вилучення частини земельної ділянки, що перебувала у спільному користуванні співвласників будинків АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , не приймалося.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради №548 від 09.04.1954 між ділянками по АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 та по АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 , існує межа з 1954 року.

По ділянкам по АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 ця межа (між десятим та дванадцятими номерами будинків) регламентована рішеннями Києво-Святошинської районної ради №17 від 28.07.1954.

Таким чином, з 1954 року існує чітка межа між ділянками по АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 .

Наявність вказаної межі також підтверджується схемою та генеральним планом земельної ділянки по АДРЕСА_4 , долученої до матеріалів справи, що свідчить про відокремленість двору спільного користування від земельної ділянки №10.

Як зазначає позивач, на підтвердження наявності встановлених межових знаків, комісії було надано Акт про закріплення на місцевості межових знаків по АДРЕСА_4 від 27.09.17 та додаток до нього "План земельної ділянки" , виготовлені сертифікованим інженером-землерозпорядником, який закріпив на місцевості межові знаки земельної ділянки по АДРЕСА_4 із сусудніми ділянкими.

Суд зауважує, що план земельної ділянки підтверджує чітку межу, наявну між ділянками садиб №12, АДРЕСА_4 та АДРЕСА_9 та співпадає з генеральним планом земельної ділянки по АДРЕСА_4 в редакції 2005 року. На вказаному плані наявне позначення "двір спільного користування" співвласників домоволодіннь по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 та наявна межа із садибами №10 та

АДРЕСА_5 меж земельної ділянки АДРЕСА_4 зазначає межові знаки земельної ділянки по АДРЕСА_4 та підтверджує її прямокутну форму.

Крім того, плани з Державного земельного кадастру земельних ділянок кадастровий номер :01:035:0124 та земельних ділянок кадастровий номер :01:035:0163 та :01:035:0046 підтверджують відсутність проходів та проїзди між цими ділянками.

Як свідчать матеріали справи, Генеральним планом м. Ірпінь, затвердженим рішенням Ірпінської міської ради від 20.12.2012 №2639-39-VI, частину земельної ділянки по АДРЕСА_4 площею 0,0162 га віднесено до садибно - житлової забудови.

Вказані обставини підтверджені також листом Департаменту містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації № Н 31.381.2 від 12.10.2018.

Таким чином, при винесенні оскаржуваного рішення Ірпінська міська рада порушила Генеральний план м.Ірпіня та фактично (без винесення відповідних рішень органу місцевого самоврядування) змінила цільове призначення земельної ділянки з "земель садибної житлової забудови" на "проїзд загального користування".

Суд звертає увагу, що земельна ділянка, яка обстежувалась комісією у даній справі, була об`єктом дослідження експерта в адміністративній справі №640/19379/18 про скасування рішення Ірпінської міської ради Київської області від 29.05.2018 № 3777-51-VII під час проведення земельно-технічної експертизи, про що зазначено в рішенні Київського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року.

Так, відповідно до змісту висновку експерта № 495/03/2020 від 04.03.2020 , складеному за результатами проведення земельно-технічної експертизи в адміністративній справі №640/19379/18, експерт, будучі попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, дійшов наступних висновків:

1. За результатами аналізу представлених на дослідження матеріалів, можливо стверджувати, що проїзд загального користування площею 162,0 кв.м, який зазначений в п. 2 рішення Ірпінської міської ради Київської області від 29.05.2018 № 3777-51-VII утворений за рахунок земельної ділянки, залишеної в користуванні та закріпленої за будинковолодіннями АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 , а саме за рахунок двору спільного користування, який згідно витягу з генерального плану міста Ірпінь (затверджено рішенням Ірпінської міськради №2639-39-VI від 20.12.12) віднесено до зони садибної житлової забудови;

2. Порівнюючи вимоги діючих нормативних документів, які висуваються до проїздів загального користування, із розмірами досліджуваної території, що зображена на рисунку 110 та двору спільного користування який зазначений на генеральному плані від 15 березня 2005 року встановлено, що мінімальна ширина досліджуваної території не відповідає вимогам нормативних документів, а саме: п. 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», а саме не дотримано відстані до стін, яка має становити не менше 5 м, а також не забезпечено майданчик для розвороту розмірами 12 м х 12 м; п. 2.4 ДБН В. 2.3-5-2001 «Вулиці та дороги населених пунктів», яким передбачено, що ширина проїзної частини місцевих (бічних) проїздів слід приймати за одностороннім рухом без пропуску громадського пасажирського транспорту 6,0 м; п. 5.1.1 та таблиці 5.1 ДБН В. 2.3-5:2018 «Вулиці та дороги населених пунктів» яким визначено, що ширина проїзду повинна становити з однією смугою не менше 4,0 м, а двома смугами не менше 5,5 м (2,75+ 2,75).

Таким чином, експертом було встановлено, що відповідно до існуючої забудови, а саме місцерозташування житлового будинку АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , мінімальна відстань між якими становить 11,87 м, відсутня технічна можливість влаштування проїзду загального користування з дотриманням вимог нормативних документів».

Отже, проїзд для власників будинку по АДРЕСА_10 має бути забезпеченим за рахунок земельної ділянки по АДРЕСА_5 , що також підтверджено листом Департаменту містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації № Н 31.381.2 від 12.10.2018.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року Ірпінською міською радою Київської області не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі аналізу доказів, суд приходить до висновку, що земельна ділянка, площею 0,162 кв.м та частина двору домоволодіння позивача (0,0007 га) - це двір спільного користування, що були сформовані в 2005 році рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області № 50/2 від 15.03.2005, із земельної ділянки, яка виділена під забудову рішенням Києво-Святошинської районної ради д/т від 09.04.1954 №548, мають межі, технічну документацію та використовуються за призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що спростовують висновки акту №1 від 04.09.2023 обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки, на підставі якого було винесено оскаржуване рішення №145/1 від 21.11.2023.

В зв`язку із відсутністю станом на час розгляду даної справи інформації щодо статусу земельної ділянки площею 0, 0162 га за адресою: АДРЕСА_4 , на якій було виконано демонтаж воріт, згідно рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області № 145/1 від 21.11.2023 року, судом ухвалою від 24 грудня 2024 року було витребувано від відповідача вказану інформацію.

На виконання вимог ухвали суду, відповідачем була подана заява, в якій зазначено, що рішенням Міської ради № 3187-41-VIII від 09.05.2024 (зі змінами, внесеними рішенням Міської ради № 3511-44-VIII від 26.09.2024): затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель комунальної власності Ірпінської міської ради площею 0,0162 (кадастровий номер :01:035:0028) з цільовим призначенням земельні ділянки загального користування, які використовуються як внутрішньо квартальні проїзди, пішохідні зони (Код КВЦПЗ 02.12) в м. Ірпінь, вул. Павленка; віднесено земельну ділянку площею 0,0162 (кадастровий номер :01:035:0028) до земель комунальної власності Ірпінської територіальної громади, категорія земель землі житлової та громадської забудови та вирішено провести державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На підтвердження вказаних доводів відповідачем було надано завірені копії рішень Ірпінської міської ради № 3187-41-VIII від 09.05.2024 та № 3511-44-VIII від 26.09.2024 та Інформацію з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.

Таким чином, долученими до матеріалів справи доказами, відповідачем підтверджено, що на момент винесення рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №145/1 від 21.11.2023 про демонтаж паркану, воріт, бетонних блоків, на підставі подання від 08.11.2023 та припису № 298 від 14.11.2023, не існувало рішень органу місцевого самоврядування про віднесення оспорюваної земельної ділянки до проїзду загального користування та зміни її цільового призначення.

А відтак, рішення Ірпінської міської ради Київської області №145/1 від 21.11.2023 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо способу захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання вчинити дії, то суд зазначає наступне.

Для цілей застосування частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), дискреція адміністративного суду поширюється на вибір найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відтак, суд, встановивши порушення прав позивача внаслідок протиправних дій відповідача щодо демонтажу воріт, повинен зобов`язати відповідача усунути наслідки виконання протиправного рішення.

Суд вважає, що наведений спосіб захисту є найбільш ефективним у спірних правовідносинах, оскільки відновлює становище позивача, яке існувало до вчинення відповідачем оскаржуваних дій.

При цьому, суд зауважує, що спосіб захисту встановлюється не законом, а судом з урахуванням фактичних обставин справи та суті спірних правовідносин.

Невизначення повноважень певної особи на відновлення порушених прав іншої особи у певний спосіб, не є підставою для відмови у захисті такого права (постанова Верховного суду від 07.08.2023 по справі №826/11667/18 )

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 28.02.2024 по справі № 420/23439/21, від 13.08.2024 по справі № 380/15239/21.

Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача відновити з нових матеріалів воріт з поштовими скринькамиё придбанні та укладенні 9 бетонних блоків повинна бути реалізована шляхом усунення наслідків виконання рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №145/1 від 21.11.2023. Тобто, позовна вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 26.12.2023 та 15.02.2024.

В зв`язку із частковим задоволенням позову, на користь позивача необхідно стягнути суму судового збору у розмірі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Ірпінської міської ради.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) задовольнити частково;

Визнати протиправними та скасувати рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №145/1 від 21.11.2023р;

Зобов`язати Ірпінську міську раду Київської області усунути наслідки виконання рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №145/1 від 21.11.2023;

В іншій частині позову відмовити;

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 605,60 (шістсот п`ять грн 60 коп) за рахунок бюджетних асигнувань до Ірпінської міської ради Київської області (Київська обл, м. Ірпінь, вул. Шевченка, 2-а, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Білоноженко М.А.