Справа № 580/3195/25
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2025-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3195/25 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач; ОСОБА_1 ) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач; ГУ ПФ України в Одеській області), в якому просила:

- визнати дії протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 21 листопада 2024 року №51 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути, прийняти рішення про зарахування їй для призначення пенсії періодів роботи в Російській Федерації: з 17.10.1980 до 03.03.1981, з 22.08.1981 до 03.05.1983, з 01.06.1983 до 28.11.1983, з 23.11.1983 до 11.02.1986, з 02.12.1986 до 17.04.1987, з 26.05.1987 до 27.03.1995, з 11.09.1995 до 30.04.1998, з 30.04.1998 до 15.08.1998 та призначити пенсію за віком з 30.06.2023;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області понесені судові витрати.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 21 листопада 2024 року №51 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області у порядку, межах, спосіб і строки, визначені законом, зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території Російської Федерації з 17.10.1980 до 03.03.1981, з 01.01.1992 до 27.03.1995, з 11.09.1995 до 30.04.1998 та з 30.04.1998 до 15.08.1998 та прийняти обґрунтоване рішення.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив про відсутність підстав для зарахування до загального страхового стажу позивача періодів роботи на території Російської Федерації.

Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася заявою до органів Пенсійного фонду України про призначення пенсії за віком.

07 липня 2023 року відповідач прийняв рішення №51 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років.

ОСОБА_1 оскаржила його до Черкаського окружного адміністративного суду у справі №580/8169/23.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2023 року позов задоволено частково: визнано протиправним і скасував вказане вище рішення відповідача; зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 30 червня 2023 року про призначення пенсії за віком із урахуванням висновків суду у мотивувальній частині рішення.

На виконання згаданого вище рішення, відповідач повторно розглянув заяву позивачки та прийняв рішення від 21 листопада 2024 року №51 про відмову їй у призначенні пенсії за віком. У рішенні зазначив, що необхідний страховий стаж становить 30 років. Страховий стаж позивачки 26 років 8 місяців 18 днів. До загального страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- з 17 жовтня 1980 року до 03 березня 1981 року, оскільки титульну сторінку трудової книжки засвідчено нечитабельною печаткою та дату народження внесено іншими чорнилами;

- з 01 січня 1992 року до 27 березня 1995 року, з 11 вересня 1995 року до 30 квітня 1998 року та з 30 квітня 1998 року до 15 серпня 1998 року на території Росії, оскільки не передбачено чинним законодавством у зв`язку з припиненням участі РФ з 01 січня 2023 року в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року;

- з 27 квітня 2004 року до 16 серпня 2004 року та з 31 серпня 2004 року до 10 грудня 2004 року періоди отримання допомоги по безробіттю, оскільки дати припинення виплат різняться з датами наказів про припинення виплат.

Страховий стаж згідно з трудовою книжкою від 17 жовтня 1980 року НОМЕР_1 зараховано з періоду її підтвердження, а саме з періоду навчання. Крім того, у зазначеній трудовій книжці запис про звільнення 27 березня 1995 року завірено печаткою зразка СРСР, а запис про період з 11 вересня 1995 року до 15 серпня 1998 року завірено печатками не належними до сприйняття змісту. Тому вирішив відмовити у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років.

Вважаючи таке рішення та дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправними, ОСОБА_1 звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з цим позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що для повного та ефективного відновлення порушеного права та належного способу їх відновлення наявні підстави зобов`язати відповідача у порядку, межах, спосіб і строки, визначені законом, зарахувати до загального страхового стажу позивачки періоди роботи на території Російської Федерації з 17.10.1980 до 03.03.1981, з 01.01.1992 до 27.03.1995, з 11.09.1995 до 30.04.1998 та з 30.04.1998 до 15.08.1998. Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача не містить відомостей щодо не зарахування до страхового стажу позивачки у періоди з 22.08.1981 до 03.05.1983; з 01.06.1983 до 28.11.1983; з 23.11.1983 до 11.02.1986; з 02.12.1986 до 17.04.1987; з 26.05.1987 до 31.12.1991.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV-IV (далі - Закон №1058-IV) визначено, що саме він регулює відносини між суб`єктами загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфіковано обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим законом.

Статтею 40 Закону №1058-IV передбачено, що для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв роботи.

Згідно зі статтею 41 Закону №1058-IV до заробітної плати для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися страхові внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 44 Закону №1058-IV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що єдиною і обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 1 липня 2000 року є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами, зокрема, виписками з особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією. Іншого чинним законодавством не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2018 року по справі №358/1179/17.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку даних про страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком (у тому числі за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку), територіальний орган Пенсійного фонду інформує застраховану особу, у тому числі через її особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду, про відсутність таких відомостей та необхідність їх подання (за наявності). Документи про страховий стаж можуть бути подані до територіального органу Пенсійного фонду або через особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Спірним у даній справі є питання про зарахування до трудового стажу період роботи позивача ОСОБА_1 на території РФ.

Згідно пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, якщо працівник має право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення. Показники, зазначені у цих Списках обов`язково повинні бути підтверджені у карті оцінки умов праці робочого місця за результатами атестації і можуть записуватись у дужках.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку №637 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконаної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника, підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним Фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка до 01 січня 2004 року. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №470/836/17.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у трудовій книжці ОСОБА_1 від 10 жовтня 2018 року серії НОМЕР_1 зазначено такі періоди діяльності:

- з 17 жовтня 1980 року до 03 березня 1981 року - в магазині молодшим продавцем;

- з 01 січня 1992 року до 27 березня 1995 року - бухгалтером фінансової служби у військовій частині НОМЕР_2 ;

- з 11 вересня 1995 року до 30 квітня 1998 року - бухгалтером в «АСЗ»-«СПТБ»;

- з 30 квітня 1998 року до 15 серпня 1998 року - головним бухгалтером в СПТБ-9.

Колегія суддів відмічає, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року по справі №677/277/17.

Також, трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає, що підставою для призначення пенсії особі є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

При цьому, при вирішенні даної справи суд апеляційної інстанції враховує те, що ОСОБА_1 жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.

Дослідивши трудову книжку ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції зазначає, що в ній є посилання на підставу внесення записів про прийняття на роботу та звільнення, вони скріплені штампами підприємства, що не викликає у суду сумнівів у їх достовірності.

13 березня 1992 року державами-учасницями СНД підписано Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення, в якій закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (стаття 1 (далі - Угода)).

Угоду було підписано з метою взаємного визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань "відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди". Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Згідно із статтею 3 Угоди усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Відповідно до статті 5 вказаної Угоди така розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Згідно з частинами другою і третьою статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Згідно з положеннями статті 7 Угоди, розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Відповідно до статті 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Згідно із частиною другою статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

З огляду на наведені вище положення, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає, що вихід РФ та України з вказаної угоди жодним чином не повинен тягнути за собою негативних наслідків для громадян України, у тому числі і для позивача під час призначення пенсії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання протиправним і скасування рішення ГУ ПФ України в Одеській області від 21 листопада 2024 року №51 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та зобов`язання ГУ ПФ України в Одеській області у порядку, межах, спосіб і строки, визначені законом, зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території Російської Федерації з 17.10.1980 до 03.03.1981, з 01.01.1992 до 27.03.1995, з 11.09.1995 до 30.04.1998 та з 30.04.1998 до 15.08.1998 та прийняти обґрунтоване рішення.

Разом з тим, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що орган Пенсійного фонду не заперечує проти обраного судом першої інстанції способу захисту прав позивача, а доводи відповідача стосуються виключно наявності/відсутності підстав для зарахування періодів роботи позивача.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Є.В. Чаку