Справа № 320/49278/25
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року м. Київ № 320/49278/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,

за участю представників сторін:

позивача Рачинська К.О.

відповідача Волочай О.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСІС БІЗНЕС"

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСІС БІЗНЕС" з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- від 16.07.2025 № 2,

- від 16.07.2025 № 2,

- від 16.07.2025 № 2.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що не погоджується із висновками податкового органу щодо нереальності господарських операцій з контрагентами та прийнятими на підставі цих висновків рішення, вважає їх протиправними, такими, що порушують його права, свободи та інтереси, та таким, що підлягають скасуванню. Зауважив, що позивачем було укладено ряд договорів, які є реальними операціями, що підтверджується первинно бухгалтерською документацією, яка складена на виконання вимог чинного законодавства. Вважає, що надані документи підтверджують виконання умов укладених договорів. Також наголошено, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платників податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами та іншими особами по ланцюгу постачання, в тому числі в частині подання ними податкової звітності, реєстрації податкових накладних тощо.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №320/49278/25, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги не визнав. Вказував, що не підтверджено правомірність формування даних податкового обліку за оспорюваними господарськими операціями з огляду на порушення контрагентами позивача податкової дисципліни, відсутність у них необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності, відсутність реального джерела походження товару, що свідчить про відсутність реального вчинення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей від спірних постачальників та їх подальше використання в господарській діяльності.

Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив, в якій додатково наголошено на обґрунтованості позовних вимог, та зазначено, що сама по собі неможливість проведення податкової перевірки контрагента та/або постачальника по ланцюгу не є достатнім доказом нереальності господарських операцій добросовісного платника податків, яким є позивач.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 в описовій частині ухвали Київського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 року в справі № 320/49278/25, правильно вказано номери оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, а саме: від 16.07.2025 № 2, від 16.07.2025 № 2, від 16.07.2025 № 2, замість помилково зазначених «від 16.07.2025 № 2, від 16.07.2025 № 2, від 16.07.2025 № 2».

Протокольною від 04.12.2025 суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу по суті заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позов заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСІС БІЗНЕС» () зареєстровано 04.12.2017 № 0039612, має статус юридичної особи та являється платником податку на додану вартість.

Основний вид діяльності ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» 62.02 «КОНСУЛЬТУВАННЯ З ПИТАНЬ IНФОРМАТИЗАЦIЇ».

Головним управлінням ДПС у м. Києві на підставі на підставі статей 20, 77, 82 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ (зі змінами) (далі ПК України), п. 2 частини 1 ст. 13 розділу ІV, ст. 25 розділу VI Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (зі змінами), у зв`язку зі змінами підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, внесеними Законом України від 09 листопада 2023 року № 3453-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо скасування мораторію на проведення податкових перевірок» та на підставі наказу ГУ ДПС у м. Києві від 24.04.2025 № 3034-п, проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» () з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2018 по 31.03.2025, валютного за період з 01.01.2018 по 31.03.2025, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 04.12.2017 по 31.03.2025 та іншого законодавства за відповідний період, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки.

За результатами перевірки складено акт документальної планової виїзної перевірки від 25.06.2025 № 54671/Ж5/26-15-07-02-06-01/41776938.

Перевіркою встановлено порушення платником податків:

-п. 44.1, п. 44.2, п.44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85, пп.134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року за №2755-VI зі змінами та доповненнями, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV, П(С)БО 15 (Дохід), П(С)БО 16 (Виграти), в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 5 178 859 грн, в тому числі по періодам: за 2018 рік на суму 39 600 грн; за 2019 рік на суму 7 500 грн; за 2020 рік на суму 62 460 грн; за 2021 рік на суму 1 053 376 грн; за 2022 рік на суму 1 082 164 грн; за 2023 рік на суму 547 200 грн; за 2024 рік на суму 2 182 534 грн; за 1 квартал 2025 року на суму 204 025 грн;

-п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200, п. 201.10 ст. 201, п.198.1, п.198.3, абз. «г» п.198.5 ст. 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI зі змінами та доповненням, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на суму 2 982 697 грн, в тому числі по періодах: липень 2018 року на суму 2333 грн; січень 2019 року на суму 18455 грн; лютий 2019 року на суму 2735 грн.; жовтень 2019 року на суму 14369 грн; листопад 2019 року на суму 16105 грн; грудень 2020 року на суму 15307 грн; січень 2021 року на суму 3626 грн; квітень 2021 року на суму 310 грн; травень 2021 року на суму 9510 грн; червень 2021 року на суму 35647 грн; січень 2022 року на суму 227878 грн; березень 2022 року на суму 583 грн; червень 2022 року на суму 1378 грн; серпень 2022 року на суму 330309 грн; вересень 2022 року на суму 38414 грн; жовтень 2022 року на суму 122260 грн; листопад 2022 року на суму 63000 грн; грудень 2022 року на суму 115954 грн; лютий 2023 року на суму 411 грн; травень 2023 року на суму 39635 грн; січень 2024 року на суму 130000 грн; лютий 2024 року на суму 429634 грн; березень 2024 року на суму 271 грн; липень 2024 року на суму 36000 грн; серпень 2024 року на суму 56000 грн; вересень 2024 року на суму 109977 грн; жовтень 2024 року на суму 32341 грн; листопад 2024 року на суму 236775 грн; грудень 2024 року на суму 814657 грн; березень 2025 року на суму 78822 гривень та завищення від?ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 декларації з ПДВ) за березень 2025 року на суму 31 339 грн;

- абз. г п. 198.5 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI, зі змінами та доповненнями, в результаті чого не здійснено реєстрацію податкових накладних за квітень, липень, грудень 2018 року, лютий 2019 року, грудень 2020 року, за січень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року, травень 2023 року, січень, лютий, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2024 року, березень 2025 року;

-п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, пункту 2 статті 3, пункту 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (зі змінами та доповненнями) а саме: порушення ведення бухгалтерського обліку;

- пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 з урахуванням п. 54.2 ст. 54, абз. 2 п.57.1 ст. 57, п. 87.9 ст. 87, пп. 168.1.2, п. 168.1.5, п. 168.1, п. 168.4.7 п. 168.4 ст. 168. п. 171.1 cт.171, пп. «е» п.176.1 ст.176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755- VI, із змінами та доповненнями, щодо несвоєчасної сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету у сухі 23 695,17 грн. за квітень 2020 року - травень 2024 року;

-пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, пп. 168.4.4 п. 168.4 ст. 168, пп. 1.6. п. 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-Vl із змінами і доповненнями, підприємством несвоєчасно сплачено (перераховано) утримані суми військового збору до бюджету за квітень 2020 року - лютий 2025 року у розмірі 14 977,75 грн.

На підставі висновків акта перевірки, відповідачем прийняті податкові повідомлення рішення:

від 16.07.2025 № 2, яким застосовано штрафні санкції за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних у розмірі 58 483,75 грн;

від 16.07.2025 № 2, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 4 442 862 грн (2 961 908 грн основний платіж, 1 480 954 грн штрафна санкція);

від 16.07.2025 № 2, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 31 339 грн.

Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем подано скаргу до контролюючого ДПС України (в порядку ст. 56 ПК України).

Рішенням ДПС України від 19.09.2025 №27361/6/99-00-06-01-01-06 скаргу ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» залишено без задоволення, а податкові повідомлення рішення без змін.

Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Положеннями статті 62 Податкового кодексу України встановлено, що податковий контроль здійснюється шляхом, зокрема, перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з п.77.1 ст.77 Податкового кодексу України документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Відповідно до п.77.2 ст.77 Податкового кодексу України до плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи. Періодичність проведення документальних планових перевірок платників податків визначається залежно від ступеня ризику в діяльності таких платників податків, який поділяється на високий, середній та незначний. Платники податків з незначним ступенем ризику включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки, середнім - не частіше ніж раз на два календарних роки, високим - не частіше одного разу на календарний рік. Порядок формування, затвердження плану-графіка та внесення змін до нього, а також перелік ризиків та їх поділ за ступенями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Внесення змін до плану-графіка проведення документальних планових перевірок на поточний рік допускається не частіше одного разу в першому та одного разу в другому кварталі такого року, крім випадків коли зміни пов`язані із змінами найменування платника податків, що вже був включений до плану-графіка, та/або виправлення технічних помилок. Документальна перевірка платника податків, який був включений до плану-графіка проведення документальних планових перевірок на поточний рік внаслідок внесення змін у такому році (інших ніж зміни найменування платника податків, що вже був включений до плану-графіка, та/або виправлення технічних помилок), може бути розпочата не раніше 1 липня поточного року в разі внесення змін до плану-графіка проведення документальних перевірок на поточний рік у першому кварталі такого року і не раніше 1 жовтня поточного року в разі внесення змін до плану-графіка проведення документальних перевірок на поточний рік у другому кварталі такого року. Оновлений план-графік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, до 30 числа останнього місяця кварталу (у випадках змін найменування платника податків, що вже був включений до плану-графіка, та/або виправлення технічних помилок - до 30 числа місяця, що передує місяцю, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки). Платники податків - юридичні особи, що відповідають критеріям, визначеним пунктом 44 підрозділу 4 розділу XX «Перехідні положення» цього Кодексу, та у яких сума сплаченого до бюджету податку на додану вартість становить не менше п`яти відсотків від задекларованого доходу за звітний податковий період, а також самозайняті особи, сума сплачених податків яких становить не менше п`яти відсотків від задекларованого доходу за звітний податковий період, включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки. Зазначена норма не поширюється на таких платників податків у разі порушення ними статей 45, 49, 50, 51, 57 цього Кодексу.

Згідно з п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому (його представнику) не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки надіслано (вручено) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Відповідно до п.п.77.6-77.9 ст.77 Податкового кодексу України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу. Строки проведення документальної планової перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу. Перелік матеріалів, які можуть бути підставою для висновків під час проведення документальної планової перевірки, та порядок надання платниками податків документів для такої перевірки встановлено статтями 83, 85 цього Кодексу. Порядок оформлення результатів документальної планової перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Судом установлено, що перевірка призначена як документальна планова виїзна. Відповідно до положень Податкового кодексу України документальна планова перевірка проводиться згідно з планом-графіком, а рішення про її проведення оформлюється наказом контролюючого органу.

Такий підхід узгоджується з правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.11.2023 у справі №805/3520/17-а, де зазначено, що документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка та оформлюється наказом.

Суд також враховує, що згідно з пунктом 77.4 статті 77 ПК України право на проведення документальної планової перевірки виникає лише за умови, коли платнику не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня її проведення вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу та письмове повідомлення із зазначенням дати початку перевірки.

Наведене прямо підтверджено Верховним Судом у постанові від 29.11.2023 у справі №805/3520/17-а, де Суд роз`яснив, що норма передбачає два способи повідомлення (вручення або надсилання рекомендованим листом) і спрямована на забезпечення належного інформування платника до початку перевірки.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 29.11.2023 у справі №805/3520/17-а навів вимоги пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо умов допуску: посадові особи контролюючого органу можуть приступити до виїзної документальної перевірки лише за наявності підстав та за умови пред`явлення (надсилання) направлення і копії наказу, причому у направленні та наказі мають бути зазначені, зокрема, вид перевірки, підстави, дата початку і тривалість, період діяльності, що перевіряється, а також інші ідентифікаційні реквізити.

З урахуванням наведеного, суд оцінює спірний наказ та дотримання порядку повідомлення саме крізь призму вимог статей 77 та 81 ПК України і наведених правових висновків Верховного Суду.

Суд дійшов висновку, що документальна планова виїзна перевірка ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» призначена та проведена з дотриманням вимог статті 77 Податкового кодексу України. Включення позивача до плану-графіка перевірок на 2025 рік здійснено на підставі критеріїв ризику, прямо передбачених нормативним актом, а наказ про проведення перевірки відповідає встановленим законом вимогам.

За таких обставин, підстав для визнання перевірки незаконною судом не встановлено.

Порядок формування платником податку на додану вартість податкового кредиту врегульований нормами статті 198 Податкового кодексу України.

Підпунктом ''а'' пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 198.3 цієї статті податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

За змістом пунктів 200.1, 200.2 і 200.4 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Так, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України, зареєстрована та підписана уповноваженою особою.

Положеннями пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України ''Про бухгалтерський облік та фінансову звітність'' від 16.07.1999 №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як підсумок вимог наведених правових норм, у податковому обліку господарські операції з придбання/реалізації товарів (послуг) повинні бути підтверджені відповідними документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення. Обов`язковим звітним документом в податковому обліку з ПДВ для підтвердження суми податкового кредиту є податкова накладна.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження, зокрема сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні суми податкових зобов`язань, документами бухгалтерського обліку, оформлення яких для відповідних операцій передбачено правовими нормами, та податковою накладною законодавець, безумовно, виходив з того, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують дійсно мали місце.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені для оформлення такої операції, не відповідають дійсності і не можуть бути підставою податкового обліку.

У той же час, норми Податкового кодексу України не ставлять у залежність право платника ПДВ на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) дійсно придбав товари (послуги), призначені для використання у господарській діяльності, та мав реальні витрати у зв`язку з їх придбанням. Порушення постачальником товару (послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (послуг) вимог закону щодо підстав виникнення права на податковий кредит. Платник податку (покупець) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його обізнаність щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Такий висновок відповідає сталій практиці застосування Верховним Судом норм пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, зокрема в постановах від 18.05.2018 у справі №П/811/1508/16, від 12.06.2018 у справі №802/1155/17-а, від 12.06.2018 у справі №826/11879/13-а, від 23.05.2018 у справі №2а-102/09/0770, від 24.09.2019 у справі №826/9039/16, від 18.11.2019 у справі №808/3356/17, від 17.09.2019 у справі №500/2733/18, від 30.06.2020 у справі № 440/426/19.

За умови подання платником ПДВ належним чином оформлених документів, які згідно з правовими нормами повинні бути виписані на господарські операції певного виду, та підтвердження суми ПДВ податковими накладними, зареєстрованими відповідно до вимог статті 201 ПК, задекларований податковий кредит вважається підтвердженим (правомірним), якщо контролюючий орган не доведе зворотне.

Це відповідає нормі абзацу першого частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Ця норма узгоджується як з нормою абзацу першого пункту 56.4 статті 56 ПК України, відповідно до якої обов`язок доведення, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених Податковим кодексом України, або будь-яке інше рішення контролюючого органу є правомірним, покладено на контролюючий орган, так і з нормою підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України щодо презумпції правомірності рішень платника податків, які в сукупності закріплюють презумпцію добросовісності податкової поведінки платника податків.

Перевіркою встановлено, що на основі наданих TOB «ОСІС БІЗНЕС» договорів, первинних документів, актів отриманих послуг (робіт) за перевіряємий період, позивач виступав як компанія по виконанню послуг, щодо активації технічної підтримки обладнання NetApp, консультаційних послуг що програмного забезпечення, послуги налаштування системи збереження даних, консультування щодо використання програмного забезпечення, налаштування обладнання, тощо.

Задля виконання зазначених робіт (послуг) ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» замовляло відповідні роботи (послуги) у субпідрядних організаціях: ТОВ «СОФТ ЛОГІСТИКА» () послуги активації технічної підтримки системи збереження даних; ТОВ «КОМП?ЮТЕР СТЕНД» () послуги технічної підтримки системи зберігання даних; ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) консультаційні послуги з використання системи збереження даних АРС, тощо; ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) послуги консультування щодо використання програмного забезпечення, налаштування обладнання; ФОП ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) послуги з технічної локалізації та програмної адаптації веб-ресурсу www.osis.com.ua, послуги з комп?ютерного програмування та І-консалтингу (зокрема розробка програмного забезпечення), послуги з технічного обслуговування, масштабування та програмної оптимізації інформаційно-аналітичного комплексу тощо; ТОВ «ЛІВС СЕРВІС» () обслуговування системи контролю доступу; ТОВ «ГОРИЗОНТ ІТ» (), послуги з технічної підтримки NeAppt.

Перевіркою встановлено та не заперечується самим позивачем, що ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» не мало власних системи збереження даних, обладнання NetApp, системи збереження даних АРС, програмного забезпечення, тощо, які необхідні для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства та надання послуг за видом його діяльності.

Отже, оскільки у Товариства відсутні відповідні основні засоби та нематеріальних активи, було залучено вказаних контрагентів, послуги придбані у яких надалі передавалися по ланцюгу постачання покупцям.

Водночас, перевіркою встановлено відсутність відповідних нематеріальних активів та інших основних засобів, щодо яких могли надаватись зазначені послуги, відсутність перевиставлення/виставлення отриманих послуг на користь контрагентів-покупців, на адресу яких по ланцюгу постачання було надано такі послуги, а також відсутність списання понесених витрат до складу рахунків 902 «собівартість реалізованих товарів», 903 «собівартість реалізованих робіт і послуг» та відповідно нарахування 702 «дохід від реалізації товарів», 703 «дохід від реалізації робіт і послуг».

Таким чином, податковий орган вважає, що у зв?язку із не виставленням ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» на користь контрагентів-покупців актів виконаних робіт (наданих послуг) за відповідні періоди, в яких вони були отримані ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» від своїх постачальників, перевіркою встановлено відсутність виписки необхідних податкових накладних, що призвело до заниження податкових зобов?язань декларацій з ПДВ.

Оцінюючи зазначений аргумент, суд виходить з того, що відповідно до статей 1, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція визнається на підставі первинних документів, які фіксують факт її здійснення, а ведення бухгалтерського обліку передбачає відображення господарських операцій відповідно до їх економічного змісту, а не виключно за формальними ознаками застосування конкретних бухгалтерських рахунків. Сам по собі спосіб кореспонденції рахунків не визначає реальність або нереальність господарської операції та не може бути єдиною підставою для висновку про порушення податкового законодавства.

Суд враховує, що рахунки « 902», « 903», « 702» та « 703» є елементами внутрішньої системи бухгалтерського обліку підприємства та застосовуються залежно від облікової політики платника податків, виду діяльності та способу визнання доходів і витрат. Відсутність відображення операцій саме за цими рахунками не свідчить автоматично про відсутність факту реалізації товарів чи послуг, якщо такий факт підтверджується належними первинними документами, зокрема договорами, актами приймання-передачі, видатковими накладними, платіжними документами та податковими накладними.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Так, про відсутність фактичного характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

Водночас, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

Отже, лише за умови підтвердження первинними документами господарських операцій, які є об`єктом оподаткування, платник податків має право на відображення результатів таких операцій у бухгалтерському обліку, на даних якого ґрунтується податкова звітність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.12.2025 у справі № 320/35831/24.

Судом досліджені первинні документи, податкові накладні, складені позивачем, які оформлені належним чином та у відповідності до законодавства, на підтвердження реальності надання послуг.

Проаналізувавши всі акти приймання-передачі, суд приходить до висновку, що останні містять всі обов`язкові реквізити первинних документів, передбачені п. 2 ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: назву документа (форми), дату і місце складання, найменування підприємства, від імені якого складено документ, зміст і обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у господарській операції.

Крім того, розділ акта приймання-передачі послуг, у якому викладено суть господарської операції, за змістом відповідає даним договору на надання консультативних послуг.

Також, в актах наданих послуг визначено конкретний перелік наданих послуг, місце і дата їх надання, а також зазначено, в чому виражено їх результат, що в свою чергу відповідає аналогічній позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 25.03.2021 року у справі № 813/2781/17.

Суд враховує, що акт перевірки не містить жодних фактів невідповідності між показниками податкового обліку Товариства та первинними документами, дослідженими під час перевірки.

Враховуючи викладене, операції з отримання програмного та апаратного забезпечення від контрагентів позивача є реальними, такими що використовуються у його господарській діяльності, первинні документи складені у відповідності до вимог законодавства, бухгалтерський та податковий обліки велись правомірно.

Ані акт перевірки, ані відзив, не містять ні фактичних обставин з належною та допустимою доказовою базою, ні нормативного обґрунтування щодо виникнення податкових зобов`язань і необхідності реєстрації податкових накладних та сплати штрафних санкцій.

Щодо взаємовідносини ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» з ТОВ «БІ ЕС ДЖИ ВОРЛД» () та з ТОВ «БГС ТЕЛЕКОМ» (код ЕДРПОУ 42048982), суд зазначає таке.

Згідно з наданими до перевірки документами, встановлено декларування придбання ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» від ТОВ «БІ ЕС ДЖИ ВОРЛД» та від ТОВ «БГС ТЕЛЕКОМ» послуг з доставки повідомлень СМС на загальну суму 469 200 грн, у тому числі ПДВ 78 200 гривень, від ТОВ «БГС ТЕЛЕКОМ» на загальну суму 265 000 грн. в тому числі ПДВ 44 166 гривень.

ТОВ «БІ ЕС ДЖИ ВОРЛ» та ТОВ «БГС ТЕЛЕКОМ» на адресу ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» виписано податкові накладні, які включені до податкового кредиту ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» у відповідних періодах.

В бухгалтерському обліку зазначена операція відображена наступним чином:

Д - т 644 «Податковий кредит»

К - т 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками»

При аналізі інформаційних баз ГУ ДПС у м. Києві щодо ТОВ «БІ ЕС ДЖИ ВОРЛД» (), встановлено: змінено назву: ТОВ "БІ ЕС КОРПОРЕЙТ" з 20.05.2024; не звітує з травня 2024 року, також наявне Рішення про відповідність/невідповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку від 26.07.2024, від 18.06.2025.

При аналізі інформаційних баз ГУ ДПС у м. Києві щодо ТОВ «БГС ТЕЛЕКОМ» (), встановлено: змінено назву: ТОВ "РЕЙМ ГРУПТ" з 01.12.2022; не звітує жовтня 2022 року. Наявне Рішення про відповідність/невідповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку від 06.01.2022.

У акті перевірки, контролюючим органом зроблено висновок, що надані первинні документи по взаємовідносинах з ТОВ «БІ ЕС ДЖИ ВОРЛД» та з ТОВ «БГС ТЕЛЕКОМ» не розкривають зміст та відношення до господарської діяльності ТОВ «ОСІС БІЗНЕС». Надані до перевірки акти приймання-передачі виконаних послуг не дають змогу довести їх необхідність та підтвердити реальність надання послуг.З цього приводу, суд зазначає таке.

Оцінюючи зазначені доводи, суд виходить з того, що відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ має містити обов`язкові реквізити, які підтверджують факт здійснення господарської операції, а саме дату, зміст операції, обсяг, сторони та підписи відповідальних осіб.

Закон не містить вимоги щодо обов`язкового зазначення у первинних документах економічної доцільності, управлінської мотивації або бізнес-мети операції, так само як і не вимагає деталізації внутрішніх технологічних або маркетингових процесів платника податків.

Наявність певної податкової інформації на яку посилається податковий орган, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності ніякі товари (роботи, послуги) не отримувались платником податків від його контрагента.

Верховний Суд у постановах від 11.11.2020 №320/1147/19, від 24.11.2020 №813/3034/15 виклав висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відповідно до якого норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Крім того, фактично відповідачем здійснено перевірку та аналіз господарської діяльності на підставі відомостей податкових баз контрагентів позивача, в той час, як діяльність позивача не досліджувався контролюючим органом під час перевірки, матеріали справи не свідчать про наявність умислу в ухиленні від оподаткування або вчиненні іншого порушення податкового законодавства, згадані доводи відповідача є лише відомостями про обставини, які без причинно-наслідкового зв`язку не мають значення для вирішення цього спору.

Суд відхиляє доводи податкового органу про нереальність господарських операцій з підстави відсутності в актах приймання-передачі мети, економічної доцільності, детальної розшифровки SMS-розсилок, інформації про конкретних отримувачів повідомлень, їх зміст та періодичність.

Чинне законодавство не містить вимог щодо обов`язкового зазначення у первинних документах економічної вигоди, управлінської мотивації або внутрішніх маркетингових параметрів наданих послуг. Податковий орган не наділений повноваженнями оцінювати господарські операції платника податків з точки зору їх доцільності чи ефективності, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 27.03.2018 у справі № 826/12108/17, від 02.07.2020 у справі № 826/15457/18, від 22.04.2021 у справі № 520/3939/19, а також у постанові від 31.03.2023 у справі № 826/20687/13-а.

Щодо факту віднесення контрагентів позивача до категорії «ризикових» відповідно до Порядку зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, затвердженого постановою КМУ від 11.12.2019 року №1165, суд зазначає, що такий Порядок врегульовує виключно правовідносини, які виникають між податковим органом та платником податку на додану вартість.

При цьому, єдиним правовим наслідком визнання платника податку «ризиковим» є виникнення у податкового органу права зупинити реєстрацію податкової накладної платника ПДВ, визнаного «ризиковим», жодних інших правових наслідків податковим законодавством не передбачено.

Відтак, перебування платника в статусі «ризикового» чи позбавлення цього статусу не може беззаперечно свідчити про реальність чи нереальність вчинених таким платником податків господарських операцій.

Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів перевірки контрагентів, водночас, на переконання суду, визнання платника податків таким, що відповідає критеріям ризиковості, на підставі оцінки податкової поведінки не впливає на його господарську діяльність, не створює перешкод для цього, так само, як і не завдає шкоди його діловій репутації.

Така правова позиція висловлена також і Верховним судом, зокрема у постанові від 08.10.2020 року по справі №280/2284/20.

Відповідно до сталої позиції Верховного суду, дії контролюючого органу щодо внесення інформації до електронної бази даних незалежно від джерела її отримання (чи отриманої внаслідок проведення податкової перевірки, чи за результатами засідання комісії, яка вирішує питання реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних) мають характер службової діяльності відповідних осіб з інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органу. Використання контролюючим органом податкової інформації, наявної в інформаційних системах ДФС, або внесення інформації в такі бази за результатами її опрацювання, зокрема віднесення особи до платників, які відповідають критеріям ризиковості, є лише службовою діяльністю працівників податкового органу на виконання своїх професійних обов`язків і є одним із заходів щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючий орган функцій і завдань.

У висновках Верховного Суду, зокрема, в постановах від 23.12.2020 у справі №815/6018/16, від 23.12.2020 у справі № 813/45/14, від 10.12.2020 у справі № 826/15975/14 зазначається про неможливість похідної відповідальності платника за наслідками порушення податкового законодавства його контрагентом на підставі службової інформації податкового органу, яка є недопустимим джерелом доказу.

Верховний Суд також неодноразово наголошував на тому, що платник податку не має обов`язку щодо контролю податкової дисциплінованості свого контрагента і не може відповідати за порушення таким контрагентом податкового законодавства про що вказано у постановах від 21.01.2021 у справі № 806/417/15, від 21.01.2021 у справі № 820/11465/15, від 21.01.2021 у справі № 826/4938/17.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду також неодноразово висловлював позицію, що відповідальність має індивідуальний характер і платник податків не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб (постанови від 04 червня 2020 року у справі № 340/422/19, від 10 липня 2020 року у справі № 120/4723/18-а, від 13 серпня 2020 року у справі № 520/4829/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 820/1379/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 826/16705/17, від 20 жовтня 2020 року у справі № 806/705/15 тощо).

Отже, порушення, допущені одним платником податків, за загальним правилом не впливають на права та обов`язки іншого платника податків. Чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів. Тому невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та / або обізнаності платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Ця правова позиція відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 18 грудня 2018 року у справі № 816/1118/17, від 15 січня 2019 року у справі № 809/2918/13-а.

Щодо взаємовідносин ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» з ТОВ «ЛІКВІД» ().

Відповідно до наданого контролюючому органу договору від 26.08.2024 №№20240826- V42-7(П), ТОВ «ЛІКВІД» було здійснено поставку товару на адресу ТОВ «ОСІС БІЗНЕС».

ТОВ «ЛІКВІД» () на адресу ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» було виписано Видаткову накладну від 04.11.2024 №290 на суму 720 065 грн, крім того ПДВ 144 013 грн, відповідно до якої здійснено поставку товару «Комплект обладнання та матеріалів для влаштування системи опалення з нагрівом від газового конденсаційного котла та систем внутрішнього водопостачання та каналізації.

ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» у 2024 році здійснило закупівлю інженерного обладнання (газовий котел, автоматика, супутні матеріали) у ТОВ «ЛІКВІД». Дане обладнання є складовою частиною єдиного інженерного рішення для організації інженерного R&D-майданчика компанії у м. Кременчук. Мета: забезпечення стабільного мікроклімату; надійних умов для розробки, тестування і впровадження систем автоматики, контролерів, IoT-модулів та програмного забезпечення для промислових виробів.

У своїх поясненнях на запит відповідач позивач вказує, що приміщення для R&D-майданчика надано ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» у користування на підставі договору №0S-0225 від 10.02.2025 з ТОВ «ПРОФІ КЕЙБЛ». Все обладнання використовується виключно для професійної діяльності компанії, не передавалося третім особам. Відповідно до умов укладеного Договору з ТОВ «ПРОФІ КЕЙБЛ» (код ЄДРПОУ 7468810) (Власник) надає ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» (Користувачу) право користування нежитловими приміщеннями загальною площею 39,6 м за адресою м. Кременчук, вул. Сікорського Ігоря, буд.5, для організації інженерного R&D-майданчика, виконання ремонтних та оздоблювальних робіт монтажу тимчасового обладнання. Єдиною компенсацією за користування приміщенням є виконання користувачем за власний рахунок ремонтних та оздоблювальних робіт, склад і обсяг яких визначаються у Договорі без визначення їх вартості. Все встановлене інженерне обладнання є власністю Користувача, підлягає демонтажу після завершення строку користування приміщенням. Договір діє з моменту підписання до 10 лютого 2026 року, або до завершення всіх погоджених робіт та проведення демонтажу обладнання.

Водночас, як встановлено відповідачем, відповідно до Єдиного реєстру податкових накладних ТОВ «ПРОФІ КЕЙБЛ» не складало та не реєструвало податкові накладні з нульовим значенням ПДВ. Також, перевіркою встановлено, що у ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» відсутні в користуванні приміщення у м. Кременчук, а ТОВ «ПРОФІ КЕЙБЛ» має приміщення лише за адресою: м. Кременчук, вул. Профспілкова, буд.4.

Отже, контролюючий орган зробив висновок про декларування придбання ТОВ «ОСІС БІЗНЕС» від ТОВ «ЛІКВІД» товару, а саме «Комплект обладнання та матеріалів для влаштування системи опалення з нагрівом від газового конденсаційного котла та систем внутрішнього водопостачання та каналізації», який не використовувався у господарській діяльності підприємства та не був реалізований, що підтверджено за результатами проведеної в ході перевірки інвентаризації та даними бухгалтерського обліку на загальну суму 864 078 грн., у тому числі ПДВ 144 013 гривень.

Оцінюючи зазначені доводи, суд виходить з того, що сам по собі аналіз інформації з ЄРПН, у тому числі щодо відсутності податкових накладних з нульовою ставкою ПДВ, не є належним та достатнім доказом відсутності господарської операції або невикористання товару у межах господарської діяльності платника податків.

Такий підхід узгоджується з правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 31.03.2023 у справі № 826/20687/13-а, відповідно до якої податкові наслідки мають визначатися на підставі дослідження первинних документів та фактичних обставин, а не виключно з податкової інформації з реєстрів.

Доводи податкового органу про відсутність у платника або його контрагента достатніх виробничих чи складських приміщень також не можуть бути самостійною підставою для висновку про нереальність господарських операцій.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що відсутність у суб`єкта господарювання власних або орендованих приміщень не виключає можливості здійснення господарської діяльності, зокрема шляхом залучення третіх осіб, використання логістичних операторів або зберігання товару в інший спосіб.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19, де суд наголосив, що формальні ознаки матеріально-технічного забезпечення контрагента не можуть підміняти собою аналіз реальності господарської операції.

Посилання контролюючого органу на результати інвентаризації та дані бухгалтерського обліку як на підтвердження невикористання товару у господарській діяльності також підлягають критичній оцінці.

Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 у справі № 520/3939/19 зазначив, що відсутність товару на момент перевірки або інвентаризації не є безумовним доказом його нереалізації чи невикористання, оскільки рух активів у межах господарської діяльності може здійснюватися у різні періоди, а інвентаризація фіксує лише стан на конкретну дату.

Податковий орган не вправі робити висновки про порушення платником податків вимог податкового законодавства, виходячи з власного бачення доцільності або логіки господарських процесів, а також на підставі припущень щодо подальшого використання або реалізації придбаного товару.

Таким чином, встановлені контролюючим органом обставини щодо відсутності податкових накладних з нульовою ставкою ПДВ, наявності чи відсутності приміщень у платника податків або його контрагента, а також результати інвентаризації не утворюють сукупності належних і допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували невикористання товару у господарській діяльності та неправомірність формування податкового кредиту з ПДВ.

Зазначені доводи мають припущений характер та ґрунтуються на формальному аналізі окремих показників, що суперечить усталеній практиці Верховного Суду.

Вказуючи про безтоварний характер операцій позивача, відповідач вказує про відсутність фактичного здійснення господарської операції за наявності лише формальних документів, що не підтверджують реальний рух активів та економічний зміст такої операції.

Контролюючим органом в акті перевірки не досліджено бухгалтерський баланс позивача, не встановлено наявність та склад його матеріальних активів, не проаналізовано їх достатність для здійснення господарської діяльності.

За відсутності такого аналізу висновки відповідача про нереальність господарських операцій є припущеннями та не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, що суперечить усталеній практиці Верховного Суду та вимогам ст. 77 КАС України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. У свою чергу, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Нормами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вказано, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (далі Положення № 88) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Підпунктом 2.15 п. 2 Положення № 88 визначено, що первинні документи підлягають обов`язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції діючому законодавству, логічна ув`язка окремих показників.

Також п. 2.16 Положення №88 встановлено, що первинні документи, що пройшли обробку, повинні мати відмітку, яка виключає можливість їх повторного використання: при ручній обробці - дату запису в регістр бухгалтерського обліку, а при обробці електронними та іншими засобами - відтиск штампу оператора, відповідального за їх обробку, або відмітку, придатну для її оброблення електронними засобами.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є саме те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

Тобто, зарахування здійснюється у зв`язку із здійсненням операції платника податку шляхом реалізації його товарів, виконаних ним робіт, наданих ним послуг, які є підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі № 813/2013/16, від 07.04.2021 у справі № 640/1931/19.

Враховуючи подані позивачем до суду докази є можливим встановити походження наданих послуг, а також всіма необхідними належним чином оформленими первинними документами, складеними в межах господарських операцій, а саме, податковими накладними з доказами реєстрації, видатковими накладними.

Представлені позивачем документи відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» до первинних документів, не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності та в сукупності з іншими доказами підтверджують реальність здійснення господарських операцій позивача з контрагентами.

Відповідачем, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені наданими позивачем документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться у цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

На момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавалися.

Посилання контролюючого органу на податкову інформацію щодо контрагентів позивача суд не бере до уваги, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентами податкової дисципліни та правильності ведення ними податкового або бухгалтерського обліку, зокрема, від фактичної сплати контрагентами податків до бюджету, від перебування постачальників за юридичною адресою, а також від їх господарських та виробничих можливостей.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог ч. 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Як встановлено у цій справі, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем з його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність висновків перевірки і заперечень відповідача щодо відсутності фактичного здійснення господарських операцій, оскільки такі висновки не підтвердженні відповідними доказами та суперечать наявним у справі доказам.

Інших доказів і аргументованих доводів, які б доводили достовірність зазначених в акті порушень і спростовували доводи позивача і надані ним докази, відповідач суду не надав.

Таким чином, суд вважає обгрунтованими доводи позивача про відсутність зазначених в акті порушень і правомірність декларування ним спірних сум податкового кредиту з ПДВ, оскільки такі доводи позивача відповідають приписам Податкового кодексу України і підтверджені належними і допустимими засобами доказування.

Недостатність доказів і недоведеність відповідачем, на якого Кодекс адміністративного судочинства України покладає тягар доказування правомірності прийнятого рішення, тих обставин, які стали підставою для його прийняття, вказують на неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що є підставою для визнання їх протиправними і скасування та задоволення позовних вимог повністю.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення з даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 30280,00 грн, що підтверджується відомостями квитанції наявної в матеріалах справи.

Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: від 16.07.2025 № 2, від 16.07.2025 № 2, від 16.07.2025 № 2.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСІС БІЗНЕС» (, місцезнаходження: 04073, м. Київ, вул. Сирецька, 9) судовий збір у сумі 30280 (тридцять тисяч двісті вісімдесят) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у м. Києві (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 26 грудня 2025 р.