Справа № 260/2353/25
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/2353/25 пров. № А/857/28420/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Кухтея Р.В., Пліша М.А.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року (суддя Дору Ю.Ю., час ухвалення не вказаний, місце ухвалення м. Ужгород, дата складання повного рішення не зазначено),

в адміністративній справі №260/2353/25 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ),

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) (надалі - відповідач), в якому просив: 1) визнати протиправними дії та скасування рішення відповідача від 22.03.2025 року про відмову у перетині державного кордону ОСОБА_1 ; 2) зобов`язати відповідача надати дозвіл на перетин державного кордону ОСОБА_1 ..

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти її задоволення. Просив у задоволенні позову позивача відмовити в повному обсязі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної прикордонної служби України ( НОМЕР_2 прикордонний загін) від 22 березня 2025 року про відмову в перетині державного кордону України ОСОБА_1 . У задоволенні позову у частині решти позовних вимог відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася Військова частина НОМЕР_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, вважаючи, що судом першої інстанції в процесі розгляду адміністративної справи допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи по суті, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що громадянин України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 вже перетинав Державний кордон України на виїзд з України на підставі абз. 3 п. 2.1 ПКМУ №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» зі змінами (супроводжував дружину з інвалідністю) 07.05.2024 року та повернувся в Україну 28.01.2025 року, в той час як дружина повернулася в той самий день (07.05.2024 року). А в умовах правового режиму воєнного стану, відповідно до абз. 13 п. 2.1 цих Правил, громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які супроводжували осіб з інвалідністю для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували. Тому 22.03.2025 року, відносно громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 було винесено Рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, у зв`язку з порушенням умов супроводу під час попереднього виїзду, а саме вимог абз. 13 п. 2.1 ПКМУ №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» зі змінами.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.06.2025 по справі №260/2353/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

22 березня 2025 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який супроводжував свою дружину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (особу з інвалідністю 3-ї групи) прибув до міжнародного пункту пропуску «Малий Березний» для перетинання державного кордону на виїзд з України.

Рішенням НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 22 березня 2025 року відмовлено позивачу у перетинанні державного кордону на виїзд з України. З причини: «з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону згідно зі змінами до Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року, так як вищевказаний громадянин не надав на паспортний контроль належні документи, які дають право для перетину державного кордону, а саме порушив вимоги постанови КМУ №57 від 27.01.1995 року» (а.с. 43-44).

Позивач, не погодившись з такими діями відповідача, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зазначене кореспондується також з положеннями статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-XII. При цьому вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Воєнний стан в розумінні положень статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 8 частини 1 пункту 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». В подальшому воєнний стан був продовжений Указами Президента України, який діє і на теперішній час.

Також Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Судом вірно враховано, що загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Відповідно до пункту 2 Правил №57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Згідно абз. 3 пункту 2-1 Правил №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.

Абзацом 12-13 п.2-1 Правил №57 передбачено, що виїзд за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначених в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 2-2 цих Правил, може здійснюватися самостійно без осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, на підставі довідки про перебування таких осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, на консульському обліку, документів (їх нотаріально засвідчених копій), що дають право на виїзд, які передбачені відповідно в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 2-2 цих Правил, та документів, зазначених у пункті 2 цих Правил.

Громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України "Про звернення громадян" або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано не чинним судом (ч.3 ст.14 Закону № 1710-VI).

Також судом першої інстанції враховано правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 5 березня 2020 року у справі № 640/467/19, в якій зазначено, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав прийняття (фактичних і юридичних) таких актів, а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами по справі, що при намірі перетнути державний кордон України, позивач пред`явив інспектору прикордонного контролю такі документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 від 15.01.2018 року, паспорт громадянина України для виїзду за кордон своєї дружини серії НОМЕР_4 від 10.07.2017 року, Свідоцтво про одруження серії НОМЕР_5 від 22.05.2004 року, Пенсійне посвідчення дружини серії НОМЕР_6 від 22.01.2015 року, яке підтверджує інвалідність ІІІ групи, довідку про надання відстрочки № 1206/В-182 вид. 17.03.2025 року, Військово-обліковий документ № 1 від 03.03.2025 року.

Зі змісту оскаржуваного рішення НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 22 березня 2025 року видно, що підставою для відмови було не надання на паспортний контроль належних документів, які дають право для перетину державного кордону.

При цьому, в оскаржуваному рішенні відповідача від 22 березня 2025 року не зазначено документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон, які громадянин України не зміг надати на паспортний контроль.

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що громадянин України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 вже перетинав Державний кордон України на виїзд з України на підставі абз. 3 п. 2.1 ПКМУ №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (супроводжував дружину з інвалідністю) 07.05.2024 року та повернувся в Україну 28.01.2025 року, в той час як дружина повернулася в той самий день (07.05.2024 року), у зв`язку з чим, 22.03.2025 року відносно громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 було винесено Рішення про відмову у перетинанні державного кордону України у зв`язку з порушенням умов супроводу під час попереднього виїзду, а саме вимог абз. 13 п. 2.1 ПКМУ №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», то колегія суддів враховує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вказаних обставин.

Крім цього, як уже зазначалося вище, зі змісту оскаржуваного рішення видно, що підставою для відмови в перетині державного кордону України було ненадання на паспортний контроль належних документів, які дають право для перетину державного кордону, відтак, необґрунтованими є доводи апелянта, щодо порушення позивачем вимог абз. 13 п. 2.1 ПКМУ №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», оскільки такі не були підставою прийняття оскаржуваного рішення та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Державної прикордонної служби України ( НОМЕР_2 прикордонний загін) від 22 березня 2025 року про відмову в перетині державного кордону України ОСОБА_1 .

Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог - позивач не оскаржує.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року в адміністративній справі №260/2353/25 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Р. В. Кухтей
М.А. Пліш