Справа № 560/3269/25
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2025-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/3269/25
РІШЕННЯ

іменем України

28 грудня 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області (далі Головне управління, відповідач), у якому просила: визнати протиправною бездіяльність Головного управління, яка полягає у невиплаті їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік; зобов`язати Головне управління виплатити їй зазначену допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Ухвалою від 03.03.2025 визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду, що викладені ОСОБА_1 у заяві про поновлення процесуального строку звернення до суду; ухвалено позовну заяву ОСОБА_1 залишити без руху; ухвалено надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - 10 днів з дня вручення йому ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 12.03.2025 подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій позивач змінила предмет позову та просить: визнати протиправною відмову Головного управління у виплаті їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, викладену у листі від 27.01.2025 № 67 02-629/67 09; зобов`язати Головне управління нарахувати та виплатити їй матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік у розмірі місячного грошового забезпечення з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб згідно з Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Ухвалою від 21.03.2025 заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду задоволено; ухвалено визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та поновити цей строк; ухвалено відкрити провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона проходила службу цивільного захисту в Головному управлінні, у 2024 році перебувала на службі до 27.09.2024 року, їй була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, проте матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік не виплачувалася.

На думку позивача, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є складовою грошового забезпечення, а тому, не може ставитися у залежність від наявності/відсутності бюджетних асигнувань; право на неї виникло під час проходження служби у 2024 році і зберігається після звільнення.

Позивач посилається, зокрема, на положення постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 та Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 20.07.2018 № 623, а також на практику Верховного Суду та ЄСПЛ щодо недопустимості відмови у виплаті встановлених державою видів забезпечення лише через відсутність фінансування.

Відповідач у відзиві на позов проти його задоволення заперечив, посилаючись на таке.

Вказує, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, надання якого відповідно до пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (тут і далі - у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) здійснюється за рішенням керівника органу та в межах асигнувань, передбачених у кошторисі.

Зазначає, що порядок виплати цього виду забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту визначається Інструкцією, затвердженою наказом МВС України від 20.07.2018 № 623 (тут і далі - у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Посилається на те, що ОСОБА_1 у період проходження служби протягом 2024 року з рапортом про надання їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань до Головного управління не зверталася, а тому, відповідного наказу керівника органу щодо надання їй такої допомоги не видавалось.

Стверджує, що Кошторисом Головного управління на 2024 рік після внесення змін у лютому 2024 року не передбачено асигнувань на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Вказує, що на момент звернення позивачки із заявою у жовтні 2024 року вона вже була звільнена зі служби цивільного захисту (27.09.2024), у зв`язку з чим, за позицією відповідача, втратила статус особи начальницького складу та відповідно право на види грошового забезпечення, що виплачуються за місцем проходження служби.

За таких обставин, Головне управління вважає, що законних підстав для призначення і виплати позивачці матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік не було.

Дослідивши матеріали справи, суд установив такі обставини.

ОСОБА_1 проходила службу цивільного захисту в Головному управлінні на посаді провідного фахівця відділу ресурсного забезпечення (спеціальне звання капітан служби цивільного захисту).

Наказом Головного управління від 27.09.2024 позивача звільнено зі служби цивільного захисту з 27.09.2024 року.

Відповідно до документів про нарахування та виплату грошового забезпечення за 2024 рік, а також до довідки (повідомлення) про нараховані та виплачені суми при звільненні, позивачці: у серпні 2024 року виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення; при звільненні 27.09.2024 виплачено: грошове забезпечення за відпрацьований час, компенсацію за невикористану відпустку, одноразову грошову допомогу при звільненні за вислугу років та інші передбачені нормативними актами виплати.

Факт отримання повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, а також трудової книжки та інших документів позивач підтвердила власним підписом у розписці від 27.09.2024 року.

Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік ОСОБА_1 не виплачувалася.

Відсутність такої виплати не заперечується відповідачем і є предметом спору.

09.10.2024 позивачка направила до Головного управління поштою пакет документів, до якого, серед іншого, входила заява (рапорт) про: виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік; виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік (повторно); щомісячну грошову допомогу у розмірі окладу за спеціальним званням та інші питання.

Факт направлення та вручення цього відправлення підтверджується накладною, описом вкладення, трекінгом поштового відправлення та відповіддю АТ «Укрпошта», наявними у матеріалах справи.

Із цих документів убачається, що відправлення, прийняте АТ «Укрпошта» 09.10.2024 року, було вручено уповноваженій особі Головного управління 21.10.2024 року.

Додатково адвокат позивачки ОСОБА_2 18.11.2024 та 21.01.2025 зверталася до Головного управління з адвокатськими запитами щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 різних видів грошового забезпечення, у тому числі, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

В адвокатському запиті від 21.01.2025 як додатки зазначені копії заяв позивачки від 09.10.2024 та 05.12.2024, поштові документи, а також підтвердження направлення повторних заяв електронною поштою.

Із матеріалів справи вбачається, що це поштове відправлення було вручено Головному управлінню 23.01.2025 року.

У відповідь на адвокатський запит Головне управління листом від 27.01.2025 № 67 02-629/67 09 повідомило адвокату Кравчук С.П., що: заяви ОСОБА_1 від 09.10.2024 та 05.12.2024 щодо щомісячної грошової допомоги були розглянуті, на них надано окрему відповідь; матеріальна допомога на оздоровлення позивачці виплачена в серпні 2024 року; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань позивачці не виплачувалась; кошторисом Головного управління на 2024 рік у зв`язку зі змінами, затвердженими у лютому 2024 року, не передбачено асигнувань на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань; заява щодо виплати такої допомоги датована 09.10.2024, тобто вже після звільнення ОСОБА_1 зі служби, у зв`язку з чим вона на дату звернення не є особою начальницького складу, а відтак, за позицією Головного управління, «втратила право на отримання будь-яких видів грошового забезпечення, які виплачуються особам рядового і начальницького складу за місцем проходження служби».

Саме цей лист позивач вважає протиправною відмовою.

У матеріалах справи, серед інших, наявні копії таких документів: кошторис Головного управління на 2024 рік (затверджений 05.01.2024 року); довідки про зміни до кошторису та до плану асигнувань загального фонду бюджету на 2024 рік від 05.02.2024 року; додаткові розрахунки потреби в коштах на виплату грошового забезпечення до кошторису на 2024 рік.

Із зазначених документів вбачається, що первинно на 2024 рік у складі видатків за кодом 2112 «грошове забезпечення військовослужбовців» Головному управлінню були заплановані, зокрема, кошти на виплату: матеріальної допомоги на оздоровлення; матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Після внесення змін 05.02.2024 загальний обсяг видатків на грошове забезпечення було зменшено, а розрахунки змін свідчать, що, зокрема, потребу в коштах на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та пов`язані з нею податки було знято (показники із знаком «мінус»), у результаті чого річні асигнування на цей вид виплат стали нульовими.

Позивач не надала суду інших кошторисних документів, які б спростовували ці дані або свідчили про наявність у 2024 році затверджених бюджетних призначень на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

У матеріалах справи відсутні накази керівника Головного управління про надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, а також документи, що підтверджували б нарахування їй цієї допомоги як такої, що підлягає виплаті, але невиплаченої.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Також суд вказує на те, що адміністративний суд, оцінюючи правомірність рішення суб`єкта владних повноважень, здійснює ретроспективний контроль, тобто оцінює його відповідність закону саме на момент прийняття, виходячи із тих фактичних обставин і мотивів, які тоді існували та були покладені органом в основу рішення.

Отже, у цій справі суд має перевірити, чи була правомірною відмова відповідача, викладена у листі Головного управління від 27.01.2025 № 67 02-629/67 09, виходячи з правового регулювання та фактичних обставин, які існували станом на 27.01.2025 року.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) встановлено структуру грошового забезпечення, умови та порядок його виплати для відповідних категорій осіб.

Пункт 2 цієї постанови передбачає, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 3 пункту 5 постанови № 704 визначено, що керівники державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання мають право надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Отже, суд вказує на те, що на рівні Кабінету Міністрів України закріплено: характер цієї допомоги як одноразового додаткового виду грошового забезпечення; те, що її надання здійснюється за рішенням керівника органу; пряму залежність від наявності відповідних асигнувань у кошторисі.

На виконання постанови № 704 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 № 623 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (зареєстровано в Мін`юсті 16.08.2018 за № 944/32496).

Суд застосовує положення цієї Інструкції в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин у цій справі.

Так, Інструкція визначає структуру грошового забезпечення, порядок його виплати та одноразових виплат при звільненні.

Зокрема, зі змісту вказаної Інструкції вбачається таке: грошове забезпечення складається з місячного грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, до яких належить, у тому числі, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань; детальний порядок надання цієї допомоги врегульований окремими пунктами Інструкції, які встановлюють, що: матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається один раз на рік за місцем проходження служби за рішенням керівника (командира) органу служби цивільного захисту; підставою для надання такої допомоги є рапорт особи рядового чи начальницького складу та відповідний наказ керівника; допомога виплачується у межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за минулий рік у поточному році не виплачується (тобто має «річний» характер і не переноситься автоматично на наступні роки).

Крім того, пункт 13 розділу ІІ Інструкції № 623 встановлює загальне правило, що грошове забезпечення, яке належить особам рядового і начальницького складу і своєчасно не виплачено або виплачено в меншому розмірі, виплачується за весь період, упродовж якого вони мали право на нього, але не більш як за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Ця норма стосується вже набутих прав на відповідні виплати (зокрема, у випадку, коли виплата була нарахована, але не виплачена або виплачена не в повному розмірі). Вона не скасовує вимоги про необхідність існування рішення керівника та нарахувань, що породжують саме «належну, але не виплачену» суму.

Окрім того, питання правової природи та умов виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань уже було неодноразово предметом розгляду Верховного Суду.

Зокрема, у постанові від 31.05.2023 у справі № 620/17864/21 (касаційне провадження № К/990/4616/23) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, розглядаючи спір щодо виплати матеріальної допомоги поліцейському, дійшов, зокрема, таких висновків: матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, надання якого здійснюється в межах асигнувань та на підставі дискреційного рішення керівника; можливість отримання зазначеної допомоги залежить від обсягу бюджетних асигнувань на виплату грошового забезпечення, принаймні на відповідний період року; недостатність бюджетних асигнувань на виплату матеріальної допомоги може бути правомірною підставою для відмови у її виплаті, якщо законом прямо пов`язано надання цього виду забезпечення з наявністю таких асигнувань і рішенням керівника.

Суд у цій справі враховує зазначену правову позицію як актуальну і релевантну для вирішення спору, оскільки правовий режим матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у поліцейських та осіб рядового і начальницького складу ДСНС є за своєю суттю аналогічним: виплата здійснюється за рішенням керівника у межах бюджетних асигнувань.

Надаючи оцінку доводам сторін у цій справі, суд має зазначити про таке.

З аналізу положень постанови № 704 та Інструкції № 623 випливає, що право особи рядового чи начальницького складу на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є автоматичним.

На відміну від посадового окладу, окладу за званням, надбавки за вислугу років та інших щомісячних складових грошового забезпечення, які повинні виплачуватися за сам факт проходження служби та виконання обов`язків, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань: має характер одноразової додаткової виплати; надається за рішенням керівника органу; безпосередньо залежить від наявності асигнувань у фонді грошового забезпечення; потребує рапорту особи та наказу керівника як юридичних фактів, що формують право на її отримання.

Тобто, щоб у конкретної особи виникло суб`єктивне право на отримання саме цієї допомоги, необхідна сукупність умов, а саме: особа проходить службу та належить до кола суб`єктів, яким може бути надано допомогу; особа звернулася з рапортом (заявою) до керівника відповідного органу; керівник, діючи в межах своїх повноважень та в межах асигнувань, прийняв рішення про надання допомоги, оформлене наказом; у кошторисі на відповідний рік передбачено асигнування на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

У цій справі судом встановлено, що: протягом часу проходження служби у 2024 році (до 27.09.2024) позивачка з рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не зверталася, доказів зворотного вона суду не надала; наказу керівника Головного управління про надання ОСОБА_1 такої допомоги не існувало; відповідно, відсутні і будь-які нарахування цієї допомоги як суми, що підлягає виплаті.

Заява позивачки від 09.10.2024 (яка надійшла до відповідача 21.10.2024 року) подана після її звільнення зі служби 27.09.2024 року.

При цьому, суд вказує на те, що Інструкція № 623 не містить норм, які б передбачали можливість вперше звернутися із рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань вже після звільнення особи, коли вона не має статусу особи рядового чи начальницького складу.

Пункт 13 Інструкції № 623, на який посилається позивачка, регулює виплату належного, але не виплаченого грошового забезпечення, тобто такої виплати, право на яку вже було набуте (зокрема, внаслідок виданого наказу та нарахувань), але не було фактично виплачено або виплачено частково.

У випадку ОСОБА_1 право на матеріальну допомогу ще не було сформоване, оскільки не було рішення керівника (наказу) та відповідних нарахувань.

Отже, суд виходить з того. що станом на момент звернення із заявою у жовтні 2024 року у позивачки не існувало вже набутого, але невиплаченого права на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік.

Її заява фактично мала характер первинного звернення, поданого після припинення статусу особи начальницького складу, що виходить за межі передбаченого Інструкцією порядку надання цього виду допомоги.

За таких обставин, суд доходить висновку, що у ОСОБА_1 не виникло суб`єктивного права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, яке можна було б захищати шляхом покладення на Головне управління обов`язку здійснити її виплату.

Щодо наявності у відповідача відповідних бюджетних асигнувань, то суд виходить із таких міркувань.

Головне управління у спірному листі від 27.01.2025 окремо послалося на те, що у кошторисі на 2024 рік не були передбачені асигнування на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Дані, наведені у цьому листі, підтверджуються наданими суду: довідкою про зміни до кошторису на 2024 рік від 05.02.2024 № 3; довідкою про зміни до плану асигнувань загального фонду бюджету на 2024 рік від 05.02.2024 № 3; додатковими розрахунками потреби в коштах на виплату грошового забезпечення до кошторису на 2024 рік (де у розділі «Матеріальні допомоги» по відповідних категоріях особового складу показники потреби в коштах на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань мають негативні значення, а в підсумку нульову річну потребу).

Ці документи свідчать, що первинно у кошторисі на 2024 рік кошти на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань були розраховані, однак після внесення змін у лютому 2024 року фінансування цього виду виплат було скасовано, і фактичні асигнування на 2024 рік становили нуль.

Водночас, позивач доказів зворотного іншого затвердженого кошторису або змін, які б відновили асигнування на цей вид допомоги не надала.

З урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду у справі № 620/17864/21 суд вважає, що недостатність (відсутність) бюджетних асигнувань на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у випадку, коли сама можливість її надання законом прямо пов`язана з наявністю таких асигнувань і дискреційним рішенням керівника, може бути правомірною підставою для відмови у наданні цієї одноразової додаткової виплати.

Отже, посилання відповідача у спірному листі на відсутність у кошторисі Головного управління асигнувань на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань не є довільним чи штучним, а ґрунтується на реальних фінансових документах.

Щодо посилань позивачки на практику ЄСПЛ та окремі рішення Верховного Суду, то суд має вказати на таке.

Так, позивачка вказує, що держава не може посилатися на відсутність бюджетних коштів як на підставу для невиконання обов`язку з виплати встановлених законом сум, посилаючись, зокрема, на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України», а також на окремі рішення Верховного Суду щодо пенсій військовослужбовців.

Суд погоджується з тим, що у випадках, коли законом прямо і безумовно встановлено обов`язок держави виплачувати певні суми (заробітну плату, пенсію, соціальні виплати тощо), органи державної влади не можуть виправдовувати невиконання такого обов`язку відсутністю фінансування. Саме в такому контексті застосовується позиція ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» та окремі рішення Верховного Суду щодо пенсійного забезпечення.

Однак у цій справі йдеться не про гарантовану щомісячну виплату або обов`язковий елемент грошового забезпечення, а про одноразову додаткову допомогу, надання якої законодавець свідомо пов`язав з: наявністю асигнувань у кошторисі; рішенням керівника органу.

Така правова конструкція відрізняється від ситуації, коли закон прямо «нараховує» особі певну суму (наприклад, посадовий оклад), і тому до неї не можна механічно переносити висновки, сформульовані у справах іншої правової природи.

За змістом постанови Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 620/17864/21 саме ця відмінність і була покладена в основу висновку про те, що недостатність асигнувань може бути підставою для відмови у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Цю позицію суд у цій справі враховує.

За результатами розгляду справи, суд дійшов таких висновків.

Право позивачки на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік як сформоване суб`єктивне право не виникло, оскільки: у період проходження служби у 2024 році позивачка не подавала рапорту про надання такої допомоги; наказ керівника Головного управління про її надання не видавався; відповідно, не було здійснено нарахування цієї допомоги як суми, належної до виплати; заява від 09.10.2024, яка фактично є первинним зверненням, подана після звільнення позивачки зі служби, а Інструкція № 623 не передбачає можливості вперше звернутися за цією допомогою вже після припинення статусу особи начальницького складу; кошторисом Головного управління на 2024 рік після внесення змін не було передбачено асигнувань на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, що підтверджується фінансовими документами, наданими відповідачем, і не спростовано позивачкою.

За таких умов, суд виходить з того, що у Головного управління не було юридичного обов`язку приймати рішення про надання позивачці матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та здійснювати її виплату.

Навпаки, у відповідача були об`єктивні правові (відсутність статусу особи начальницького складу на час звернення, відсутність наказу) та фінансові (відсутність асигнувань) підстави відмовити у задоволенні заяви.

Оспорювана відмова, викладена у листі від 27.01.2025 № 67 02-629/67 09, ґрунтується на зазначених обставинах (відсутність асигнувань і відсутність статусу особи начальницького складу на час звернення), які відповідають фактичному стану речей і вимогам законодавства України.

Отже, суд не встановив, що оспорювана відмова: вийшла за межі повноважень відповідача; була прийнята не у спосіб, визначений законом; є необґрунтованою, свавільною або такою, що непропорційно обмежує права позивачки.

Відповідно підстав для визнання спірної відмови протиправною немає.

З огляду на це відсутні і підстави для задоволення похідної вимоги про зобов`язання Головного управління нарахувати та виплатити позивачці матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік та здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище.

Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.

Оцінивши всі докази у справі в їх сукупності, з дотриманням вимог, зокрема, статей 7277, 90, 242 КАС України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат відповідно до положень статті 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області (вул. Героїв Чорнобиля, 1/2, м. Хмельницький, Хмельницька обл., Хмельницький р-н, 29008 , код ЄДРПОУ - 38662200)

Головуючий суддя Є.В. Печений