Справа № 280/9238/25
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

26 грудня 2025 року (15:30)Справа № 280/9238/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

20.10.2025 через підсистему «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі-позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 666 666,66 грн. на підставі п.4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову винагороду у розмірі 666 666,66 грн. на підставі п. 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач брав безпосередню участь в бойових діях 144 дні. Відповідно до абз.3 п.4 постанови №153 військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених). Вказує, що позивач є особою, яка відповідає пп.3,4 Постанови КМУ №153, а саме: громадянин України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу НГУ, який до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років був прийнятий на військову службу під час воєнного стану; 2) проходить військову службу та брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою; 3) проходить військову службу і був атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу "молодший лейтенант". Проте, відповідач безпідставно відмовив позивачу у задоволені рапорту про включення до наказу командира військової частини про виплату одноразової грошової винагороди, передбаченої пунктом 4 Постанови №153 від 11 лютого 2025 року. Таку відмову вважає протиправною та просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 24.10.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

07.11.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№56043), в якому останній зазначає, що 07 листопада 2022 року позивач був прийнятий на службу за контрактом та станом на теперішній час проходить службу в Центральній базі забезпечення пально-мастильними матеріалами Національної гвардії України на посаді офіцера групи бойової та спеціальної підготовки. Позивач звернувся з рапортом щодо виплати йому одноразової грошової винагороди на підставі абз. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експерементального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану». 09.09.2025 рапорт позивача розглянуто комісією та за результатами розгляду рапорту прийнято рішення про відмову у виплаті одноразової грошової винагороди. Зазначає, що однією з обов`язкових умов проходження військової служби є безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових), а відповідно дана довідка повинна містити інформацію про участь саме у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора. Посилається на роз`яснення Департаменту соціального забезпечення Міністерства Оборони України від 26.03.2025 №220/13/19466 та Рішення Міністерства Оборони України від 20.02.2025 №999/уд, та вказує, що надана позивачем довідка не є документом, що підтверджує безпосередню участь в бойових діях в районах ведення воєнних (бойових)дій для цілей виплати винагороди згідно з Постановою №153. Періоди, вказані в Довідці, не можуть бути використані як підстава для нарахування винагороди, оскільки вони включають як періоди безпосередньої участі у бойових діях, так і інші періоди, за які виплата не передбачена. Просить відмовити у задоволенні позову.

У відповіді на відзив від 10.11.2025 представник позивача не погоджується із доводами відповідача та вважає, що позивач має право на винагороду. Також зазначає, що відповідачем не надано документів, які б підтверджували направлення копії відзиву позивачу.

З цього приводу суд зауважує, що відповідно до ч. 9 ст. 44 КАС України, у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати до суду доказ надсилання цих матеріалів іншим учасникам справи.

Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності у іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність у іншого учасника справи електронного кабінету - в паперовій формі листом з описом вкладення.

Отже, оскільки відзив наданий в електронній формі, а представник позивача має зареєстрований електронний кабінет, то, відповідно, надсилання відзиву у паперовій формі не вимагається.

Крім того, надання представником позивача відповіді на відзив свідчить про отримання ним відзиву, про що власне ним і зазначено у відповіді на відзив.

Згідно зі ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07 листопада 2022 року між позивач та ВЧ НОМЕР_2 укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу (а.с.20).

На час звернення до суду позивач проходив службу на посаді офіцера групи бойової та спеціальної підготовки ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (а.с.15).

Згідно довідки ВЧ НОМЕР_3 НГУ від 26.02.2025 №63/13 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 в період з 18.02.2023 по 17.03.2023, з 18.04.2023 по 20.05.2023, з 21.06.2023 по 22.07.2023, з 20.08.2023 по 19.09.2023, з 20.10.2023 по 08.11.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в районі/районах Запорізької області (а.с.18).

Позивач звернувся з рапортом щодо виплати йому одноразової грошової винагороди як військовослужбовцю, який брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинністю цією постановою, та виплатити пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених), на підставі абз. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експерементального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».

09.09.2025 рапорт позивача розглянуто комісією з призначення та виплати одноразової грошової винагороди військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) визначеної постановами Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 та від 30.07.2025 №942 та позивачу відмовлено у виплаті винагороди (витяг з протоколу від 09.09.2025 №13, а.с.16-17).

В свою чергу позивач, вважаючи що має право на отримання винагороди на підставі Постанови №153, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон України №2232-ХІІ) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять:

-посадовий оклад, оклад за військовим званням;

-щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

-одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до статті 12 Закону України №2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом 1 статті 9 Закону України №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктами 2 - 4 вказаної правової норми встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

11 лютого 2025 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №153 Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану.

Пізніше у вказану Постанову №153 Кабінетом Міністрів України двічі вносилися зміни:

-Постановою КМУ №387 від 01.04.2025, дата набрання чинності: 08.04.2025 (дата публікації в Урядовому кур`єрі);

-Постановою КМУ №942 від 30.07.2025, дата набрання чинності: 07.08.2025 (дата публікації в Урядовому кур`єрі).

Абзацом другим пункту 2 Постанови №153 було вирішено затвердити Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану.

Пунктом 3 Постанови №153 визначено, що: учасниками експериментального проекту є:

громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби;

1) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони;

2) фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно абзацу 2 та 3 пункту 4 Постанови №153 (в редакції Постанови КМУ №387 від 01.04.2025) було встановлено, що:

особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №2102-ІХ, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.

військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).

Таким чином, приписи Постанови КМУ №153 встановлюють 5 (п`ять) обов`язкових умов, в разі виконання яких військовослужбовцю може бути виплачена одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах в розмірі 1 млн. гривень (диспозиція правової норми), а саме:

1. Приналежність військовослужбовця на дату виплати до певної категорії: особи рядового, сержантського і старшинського складу рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;

2. Вік на дату прийняття або призову на військову службу до набрання чинності Постановою №153 (11 лютого 2025 року): до 25 років;

3. Факт прийняття або призову на військову службу під час воєнного стану, тобто після 24 лютого 2022 року, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. №64;

4. Фактичне проходження служби на дату звернення за вказаною виплатою;

5. (абз. 3 п. 4) - безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою №153 (11 лютого 2025 року).

Як встановлено судом, відповідач вважає, що позивач не має права на отримання винагороди, оскільки надана позивачем довідка від 26.02.2025 №63/13 не є документом, що підтверджує безпосередню участь в бойових діях в районах ведення воєнних (бойових)дій для цілей виплати винагороди згідно з Постановою №153. Періоди, вказані в Довідці, не можуть бути використані як підстава для нарахування винагороди, оскільки вони включають як періоди безпосередньої участі у бойових діях, так і інші періоди, за які виплата не передбачена.

Суд із таким твердженням відповідача не погоджується та зазначає, що:

по-перше, у витязі із протоколу від 09.09.2025 №13 засідання комісії з призначення та виплати одноразової грошової винагороди військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) визначеної постановами Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 та від 30.07.2025 № 942, яким позивачу відмовлено у виплаті, не зазначено підставу відмови, а лише перелічено умови, за наявності яких така винагорода виплачується. Позиція відповідача щодо того, що довідка від 26.02.2025 №63/3 не підтверджує безпосередню участь позивача у бойових діях висловлена у відзиві;

по-друге: щодо застережень про документальне підтвердження безпосередньої участі у бойових діях, суд звертає увагу, що ані власне постанова, ані порядок жодних особливих вимог у цій частині не містять, як і не містить їх Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

Водночас, наявна у матеріалах справи довідка від 26.02.2025 №63/13 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України підтверджує, що ОСОБА_1 в період з 18.02.2023 по 17.03.2023, з 18.04.2023 по 20.05.2023, з 21.06.2023 по 22.07.2023, з 20.08.2023 по 19.09.2023, з 20.10.2023 по 08.11.2023 брав участь у таких заходах.

Інше тлумачення вказаної Постанови, на переконання суду, не відповідатиме меті прийняття Постанови № 153 підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану та матиме ознаки дискримінації.

Також суд зауважує, що інших підстав для відмови позивачу у виплаті винагороди відповідачем не наведено, а тому, відповідно, суд вважає, що інші умови, за наявності яких у особи виникає право на отримання винагороди, які визначені у п. 3 та п. 4 Постанови № 153 наявні.

Щодо посилань відповідача на роз`яснення Департаменту соціального забезпечення Міністерства Оборони України від 26.03.2025 №220/13/19466 та Рішення Міністерства Оборони України від 20.02.2025 №999/уд, то суд зауважує про ненормативний характер наведеного роз`яснення, тобто для суду це не є джерелом права, а тому суд його не застосовує.

Тому суд вважає, що позивач має повне право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно п. 4 Постанови №153.

При цьому, суд зауважує, що відповідачем не вчинялось протиправної бездіяльності щодо виплати позивачу винагороди, а навпаки, вчинені активні дії, результатом яких є рішення комісії (витяг з протоколу від 09.09.2025 №13, а.с.16-17).

Тому, з огляду на зазначене вище, приймаючи до уваги приписи ч. 2 ст. 5 КАС України, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення комісії, яке оформлено протоколом №13 від 09.09.2025 щодо відмови позивачу вувиплаті винагороди.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Центральної бази забезпечення пально-мастильними матеріалами Національної гвардії України (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії з призначення та виплати одноразової грошової винагороди військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), визначеної постановами КМУ від 11.02.2025 №153, від 30.07.2025 №942, яке оформлене протоколом від 09.09.2025 №13, в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті винагороди.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених), відповідно до абз.3 п. 4 Постанови КМУ від 11.02.2025 №153.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 26.12.2025.

Суддя Ю.В. Калашник