Справа № 640/777/20
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2025-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/777/20 Суддя (судді) першої інстанції: Смагар С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.
суддів: Парінова А. Б., Ключковича В. Ю.
за участю секретаря: Волошка О. Л.

позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Чернишової В. Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шостої кадрової комісії, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Шостої кадрової комісії, Офісу Генерального прокурора, де просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення кадрової комісії № 6 від 13 грудня 2019 року № 25 про неуспішне проходження атестації позивачем;

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2160ц про звільнення позивача з посади прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України;

- поновити позивача на посаді прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії № 25 від 13 грудня 2019 року про неуспішне проходження атестації; визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2160ц про звільнення позивача з посади прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України; поновлено позивача в Офісі Генерального прокурора на посаді рівнозначній вищевказаній посаді; стягнуто на користь позивача з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 439 040 грн. 02 коп.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про поновлення позивача в Офісі Генерального прокурора та стягнення на користь позивача з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 439 040 грн. 02 коп. Прийнято в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Поновлено позивача в Генеральній прокуратурі України, на посаді з якої його було звільнено та стягнуто на користь позивача з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 437 477 грн. 60 коп., оскільки 24 грудня 2019 року був останнім робочим днем позивача, а 25 грудня 2019 року є святковим (неробочим) днем, розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу необхідно здійснювати з 26 грудня 2019 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06.10.2022 касаційні скарги позивача та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 скасовано, а справу № 640/777/20 направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва на новий розгляд.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 листопада 2022 року прийнято до розгляду позовну заву та відкрито провадження в адміністративній справі № 640/777/20. Розгляд справи призначений за правилами загального позовного провадження.

На виконання вимог Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" справу передано до Донецького окружного адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відповідачем щодо задоволення вимог апелянта заперечено.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи, та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працював на посаді прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-IX, який набув чинності 25 вересня 2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Позивачем на ім`я Генерального прокурора була подана заява про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

Шостою кадровою комісією прийняте рішення від 13 грудня 2019 року №25 "Про неуспішне проходження прокурором атестації", а саме: про невідповідність ОСОБА_1 вимогам професійної компетенції, професійної етики та доброчесності.

Наказом Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року №2160ц звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24 грудня 2019 року.

Вважаючи рішення Кадрової комісії №6 від 13 грудня 2019 року №25 та наказ Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року №2160ц про звільнення протиправними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи діяльності прокуратури визначені статтею 3 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789) і окреслюють, що повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначаються Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами.

Органи прокуратури у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають із загальновизнаних норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних договорів.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року №1401-VIII Конституцію України доповнено статтею 1311, відповідно до якої в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Наведена правова норма вказує зокрема на те, що за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Отже, Основний закон відніс прокурорів у розділ правосуддя, змінив характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадив нові принципи в проведенні оцінювання як суддів, так і прокурорів.

У рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-р(ІІ)/2020 зазначено, що не лише структурне положення статті 131-1 Конституції України визначає нове місце прокуратури в системі державної влади України. Те, що прокуратура належить до української системи правосуддя, опосередковано випливає також із того припису Конституції України, відповідно до якого саме в системі правосуддя згідно із законом утворюються та діють органи та установи, що провадять стосовно суддів і прокурорів рівнозначно - їх добір, професійну підготовку, оцінювання та розгляд справ щодо їх дисциплінарної відповідальності (частина 10 статті 131). Річ у тім, що прокурор, діючи від імені суспільства загалом, як і суддя, діючи від імені держави, при виконанні своїх професійних обов`язків на посаді має чинити справедливо й безсторонньо. Прокуророві, подібно судді, не належить виконувати професійні обов`язки за наявності приватного інтересу. На прокурора, як і на суддю, поширюються певні обмеження, обумовлені потребою забезпечити його безсторонність і доброчесність. Із професійних обов`язків прокурора випливає потреба в доборі на цю посаду таких осіб, що відповідають особливим кваліфікаційним вимогам. Вимоги до осіб, які мають намір обійняти посаду прокурора, мають бути подібними до тих, що їх висунуто до кандидатів на посаду професійного судді. Подібність професії прокурора за правилами, що застосовуються до професії судді, має поширюватись і на запровадження механізмів та процедур у питаннях професійної підготовки, оцінювання, призначення, кар`єрного зростання, дисциплінарної відповідальності, звільнення прокурорів тощо. У цьому аспекті Венеційська Комісія зазначала: «Є цілком очевидним, що система, за якої прокурори нарівні з суддями чинять відповідно до найвищих стандартів доброчесності й безсторонності, надає більшого захисту людським правам, ніж система, що покладається лише на суддів» (Доповідь про європейські стандарти щодо незалежності судової системи: частина ІІ - служба обвинувачення, CDL-AD(2010)040, § 19).

Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон України № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

19 вересня 2019 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі - Закон України № 113-IX), яким внесено зміни до кодексів та законів України не скільки щодо форми чи змісту діяльності прокуратури, а скільки щодо реформи органів прокуратури в частині кадрових питань. Встановлена цим Законом переатестація не має систематичного характеру, відбувається одноразово за окремим законом, є винятковою. У Пояснювальній записці до цього законопроекту було зазначено, що він спрямований на запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури.

Отже, проведення атестації прокурорів визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Відповідно до пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться в порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до пунктів 7 - 17 цього розділу з метою проведення атестації прокурорів наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації, який визначає процедуру надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур (далі - Порядок № 221).

Пунктом 19 розділу ІІ Закону України № 113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України № 1697-VII за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Посилання у цьому пункті на нормативний припис - пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України № 1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, містить інший зміст положень цієї статті, які визначають загальні підстави для звільнення прокурорів, визначені Законом України № 1697-VII.

Вирішуючи питання правомірності оскаржуваного наказу колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач успішно пройшов два етапи атестації у формі складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки і був допущений до третього етапу - співбесіди з метою виявлення відповідності вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, в ході якої виконав письмове практичне завдання, необхідне для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками.

Як вбачається зі змісту рішення Шостої кадрової комісії від 13 грудня 2019 року № 25 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» під час проведення співбесіди з позивачем комісія з`ясувала обставини, які свідчать про його невідповідність вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, зокрема:

- у комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності позивача вимогам доброчесності в частині наявності майна, що не відповідає офіційним доходам позивача та членів його сім`ї, зокрема, наявності квартир, оформлених на тестя та тещу, коштів в розмірі 115 000 доларів США та передачі їх громадянину та іншого майна, а також сумнівних обставин продажу земельної ділянки в Одеській області вартістю 90 000 доларів США, що в декілька разів перевищує ринкову вартість.

Відповідно до пунктів 12, 13 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX предметом атестації є оцінка: професійної компетентності прокурора; професійної етики та доброчесності прокурора.

Атестація прокурорів включає такі етапи:

1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

Відповідно до пунктів 1-6 розділу І Порядку №221 атестація прокурорів - це встановлена розділом II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної; комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями.

Атестація слідчих органів прокуратури відбувається за процедурою, передбаченою для прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур відповідно до цього Порядку.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію.

Предметом атестації є оцінка: професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); професійної етики та доброчесності прокурора.

З аналізу підпункту 3 пункту 6 розділу І Порядку №221 вбачається, що співбесіда із прокурором проводиться лише з метою встановлення дотримання прокурором вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Відповідно до пункту 8 розділу І Порядку №221 за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації; рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Форми типових рішень визначені у додатку 1 до Порядку №221.

Згідно з пунктами 8-16 розділу IV Порядку №221 співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб; задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

Згідно з пунктом 12 Порядку №221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда прокурора складається з таких етапів:

1) дослідження членами комісії матеріалів атестації;

2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання;

Співбесіда проходить у формі засідання комісії.

Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Відповідно до пункту 12 Порядку №233, рішення комісії, крім зазначених в абзаці другому цього пункту, в тому числі процедурні, обговорюється її членами і ухвалюються шляхом відкритого голосування більшістю голосів присутніх на засіданні членів комісії. Член комісії вправі голосувати "за" чи "проти" рішення комісії. У разі рівного розподілу голосів, приймається рішення, за яке проголосував голова комісії.

Рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Шостою кадровою комісією було ухвалено рішення про неуспішне проходження прокурором атестації від 13.12.2019 № 25. У вказаному рішенні зазначено, що комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, а саме: на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам доброчесності в частині наявності майна, що не відповідає офіційним доходам ОСОБА_1 та членів його сім`ї, зокрема наявності 2 квартир у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , оформлених на тестя ОСОБА_2 та тещу ОСОБА_3 , коштів в розмірі 115 тисяч доларів США та передачі їх громадянину ОСОБА_4 , та іншого майна, а також сумнівних обставин продажу земельної ділянки в Одеській області вартістю 90 тис. доларів США, що в декілька разів перевищує ринкову вартість.

Верховний Суд у постанові від 6 жовтня 2022 року у даній справі зауважив, що висновок комісії ґрунтується на ширшому обсязі «зауважень» до позивача стосовно його відповідності критерію доброчесності, який становить відповідність офіційних доходів витратам сім`ї та близьких родичів позивача.

При вирішенні спірних правовідносин необхідно враховувати, що оцінка професійної етики та доброчесності прокурора (пункт 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ) - це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого.

Тому завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.

Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності з приводу таких дій (бездіяльності офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення на користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).

Верховний Суд звернув увагу, що позивач ні під час проходження співбесіди, ні в обґрунтування позовних вимог, ні під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, а також під час перегляду судових рішень судом касаційної інстанції не надав підтверджуючих письмових доказів щодо оформлення у власність дружиною позивача земельної ділянки в Одеській області, яка у подальшому, як зазначав позивач, була відчужена у 2012 році за 90 000 доларів. Не надано позивачем і договору відчуження земельної ділянки, про наявність якого останній указував у своїх поясненнях. Власне вказаним позивач обґрунтовував походження готівкових коштів, які він передавав третім особам у 2015 році. Так само позивачем не надано документальних підтверджень щодо законності джерел походження коштів на придбання членами його сім`ї двох квартир у місті Києві.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаних вимог Верховного Суду, а також ухвали Донецького окружного адміністративного суду позивачем надано,

- копія державного акту на право власності на земельну ділянку, Серія ОД № 098329, загальною площею 0,1000 га., кадастровий номер - :02:005:0222, яка розташована по АДРЕСА_3 , виданого ОСОБА_5 21.05.2004 Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № ТІ-3813-18;

- копія договору купівлі-продажу від 11.09.2012 (бланк Серія ВРС № 023478) про продаж ОСОБА_5 земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га., кадастровий номер - :02:005:0222, розташована по АДРЕСА_3 , який посвідчено Вініцьким Б.В., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстровано в реєстрі за № 618;

- копія Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (бланк Серія МН № 089675) - № витягу: 11817962; Дата видачі: 11.09.2012; Витяг надав: Приватний нотаріус Вініцький Б.В., Овідіопольський районний; Тип операції: реєстрація правочину; Найменування правочину: договір купівлі-продажу; Відомості про документ: Дата нотаріального посвідчення: 11.09.2012, Номер у реєстрі нотаріальних дій: 618; Документ посвідчено: Одеська обл., Приватний нотаріус Вініцький Б.В., Бланк: ВРС 023478. Згідно з п. 4 наданого договору купівлі-продажу від 11.09.2012 (бланк Серія ВРС № 023478) продаж вчинено за 732600 (сімсот тридцять дві тисячі шістсот) гривень 00 копійок. Як зазначає позивач, при розрахунку розміру отриманого доходу при продажу земельної ділянки за 732 600 грн. за офіційним курсом НБУ в доларах США становить 91 689 доларів США(732600/7.99=91689.612) і за середнім курсом продажу долара США банками в Одесі та Одеській області становить 90 000 доларів США(732600/8.14=90000).

Крім того, у письмових поясненнях позивач також зазначив, що ним передавались ОСОБА_6 кошти в сумі 115 500 доларів США. Вказана сума складається із 90 000 доларів США, які є власністю його дружини ОСОБА_5 , 17 000 доларів США які є власністю його матері ОСОБА_7 та 8 500 доларів США які є власністю ОСОБА_8 .

На підтвердження походження готівкових коштів в розмірі 90000 доларів США надав договір купівлі-продажу від 11.09.2012 (бланк Серія № 023478). Також повідомив, що кошти у сумі 17 000 доларів США знаходились у нього на зберіганні та були накопичені його мамою ОСОБА_7 за період з 2000 року. На підтвердження походження готівкових коштів в розмірі 17000 доларів США надав копії довідки про її доходи за період з 2000-2022 роки та документи на підтвердження її особи. Також позивач повідомив, що частина коштів, які були передані ним ОСОБА_6 , а саме 8500 доларів США знаходились у нього на зберіганні, є власністю ОСОБА_8 та були передані за його згодою. Частину суми, а саме 3500 доларів США ним останньому були передані протягом 2015-2016 років. На підтвердження походження вказаних готівкових коштів докази не надані, оскільки такі не укладались та відсутні, як зазначив позивач.

Щодо питання наявності квартир у АДРЕСА_1 , оформленої на тестя позивача ОСОБА_2 , позивач у письмових поясненнях зазначив, що перед співбесідою йому на електронну пошту не надходило та під час співбесіди 13.12.2019 такого питання у членів комісії не виникало. Повідомив, що вказану квартиру його тесть отримав у 1998 році та у 2005 дана квартира була приватизована, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, яке видане згідно наказу № 126 від 04.07.2005. Дана квартира з червня 2014 року не перебуває у його власності. Квартира у АДРЕСА_4 , оформлена на тещу позивача ОСОБА_3 . Зазначена квартира була придбана тещею позивача ОСОБА_3 у 2014 році і є її власністю, що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.05.2014, серія та номер 3209, виданий 22.05.2014. Вказана квартира придбана за кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Вказаною квартирою позивач та члени його родини користуються з дозволу тещі позивача ОСОБА_3 .. Користування вказаною квартирою задекларовано у деклараціях за 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки та перевірено НАЗК.

Позивачем також надані суду:

- копія свідоцтва про право власності на житло від 04.07.2005, квартири АДРЕСА_5 , та яка належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової власності) ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , в рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

- копія договору купівлі-продажу від 22.05.2014 (бланк Серія ВТТ № 252209) про купівлю ОСОБА_3 квартири за АДРЕСА_6 ;

- копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (бланк Серія ЕАХ № 101587);

- відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, відповідь на запит у електронному вигляді від 28.11.2022, щодо ОСОБА_3 за період з 1 кварталу 2006 року по 4 квартал 2010 року;

- відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, відповідь на запит у електронному вигляді від 28.11.2022, щодо ОСОБА_3 за період з 1 кварталу 2011 року по 4 квартал 2014 року.

Суд першої інстанції оцінюючи надані позивачем докази погодився з припущеннями кадрової комісії щодо невідповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, зокрема в часині не підтвердження походження майна та грошових коштів.

Поряд із цим, такі висновки суду не ґрунтують на належному дослідженні наданих доказів.

Зокрема, суд першої інстанції зазначає, що позивачем жодним чином не спростовано посилання кадрової комісії на сумнівні обставини продажу земельної ділянки в Одеській області вартістю 90 тис. доларів США, що в декілька разів перевищує ринкову вартість.

Однак, залишається незрозумілим яким чином кадрова комісія та суд першої інстанції визначили ринкову вартість ціни реалізованої дружиною позивача земельної ділянки у 2012 році.

Поряд із цим, відповідно до змісту додано до матеріалів справи договору купівлі-продажу від 11.09.2012 (бланк Серія № 023478) вбачається, що при здійсненні такого проведено експертну грошову оцінку такої земельної ділянки, вартість якої за висновком експерта склала 630081,51 грн, а сторонами договору погоджено ціну у сумі 732600,00грн. (що станом на час укладення правочину було еквівалентно 90 000,00 доларів США).

Слід зауважити, що експертний висновок грошової оцінки земельної ділянки недійсни/нечинним не визнавався, а кадровою комісією та судом першої інстанції не наведено жодних відомстей, якою ж була середня ринкова ціна на земельні ділянки в Одеській області у 2012 році.

Відтак не зрозуміло чим керувався суд першої інстанції зазначаючи, що сума вказана сторонами договору не відповідала ринковій.

Щодо решти доводів позивача в частині руху особистих коштів його матері та тих, що перебували у нього на зберіганні, та залишаються не зрозумілими доводи суду першої інстанції, якими ще доказами, окрім пояснень позивача можна підтвердити ці обставини, та чому пояснення останнього викликали сумніви у суду.

При цьому, суд першої інстанції цілком обґрунтовано прийняв до уваги надані документи позивача щодо законності походження квартири у АДРЕСА_1 , оформленої на тестя позивача ОСОБА_2 .

Поряд із цим, судом не враховано, що відомості вказані кадровою комісією щодо перебування такої квартири у власності тестя позивача станом на 2014 рік не відповідали дійсності.

Стосовно договору купівлі-продажу від 22.05.2014 (бланк Серія ВТТ № 252209) про купівлю ОСОБА_3 квартири за АДРЕСА_6 суд зазначає наступне.

Згідно даного договору трикімнатна квартира придбана за ціною 1088965 грн. Дохід ОСОБА_3 згідно з наданими відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 2007 по 2009 роки складає 207786,12 грн., за період з 2012 по 2014 роки складає 1180106,75 грн. Джерелом отримання доходу у відомостях в більшості визначена сама ОСОБА_3 як фізична особа-підприємець.

Як вбачається із змісту рішення суду першої інстанції, ним не враховано половину доходу ОСОБА_3 за 2014 рік, оскільки квартира придбана 22 травня 2014 року.

Така позиція суду загалом є логічною, однак судом першої інстанції не враховано, що отримання доходів фізичними особами підприємцями у продовж року не є сталою величиною, а тому поділивши весь дохід 2014 року на половину не можна стверджувати, що це дохід ФОП отриманий за перші шість місяців.

Крім того, визначаючи наявність у ОСОБА_3 доходу достатнього для придбання вищезазначеної квартири, судом також не враховано, що вказана квартира придбана за кошти не лише ОСОБА_3 , а й її чоловіка ОСОБА_2 ..

Відтак, достеменно стверджувати про незаконність походження коштів, за які придбана квартира, оформлена на тещу позивача немає можливості.

З огляду на викладені обставини колегія суддів приходить до переконання, що рішення Шостої кадрової комісії №25 від 13 грудня 2019 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 та наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2160ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України є протиправними та підлягають скасуванню.

Нормами частини другої статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Також, у пункті 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд зазначив, що принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

З урахуванням встановлених судом обставин, видання оскаржуваного Наказу відповідачем не відповідає принципу "належного урядування", тому спірний наказ є незаконним та підлягає скасуванню.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 - 1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, позивач підлягає поновленню на посаді з якої його звільнено.

Також, в разі визнання звільнення особи із займаної посади протиправним задоволенню підлягають вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегією суддів враховується, що згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позивач в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позаяк судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі також - Порядок № 100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У відповідно до пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 10 Порядку № 100 визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1155 "Про умови оплати праці прокурорів" затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора.

Разом з тим, згідно із абзацом 3 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 № 113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі - Постанова № 505).

Крім того, пунктом 1 розділу І Закону № 113 регламентовано, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

При цьому, оплата праці прокурорів структурних підрозділів Генеральної прокуратури України до дня їх звільнення або переведення до офісу Генерального прокурора здійснюється відповідно до Постанови № 505.

Аналогічну позицію висловлено Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, яке згідно із Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 45 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.09.2019 № 838, забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері праці, зайнятості населення, трудових відносин, соціального діалогу, а також проводить моніторинг у сфері оплати та нормування праці, розробляє та вносить в установленому порядку пропозиції щодо визначення умов оплати праці працівників підприємств, установ і організацій, які фінансуються з державного бюджету.

За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що для застосування коефіцієнта коригування заробітної плати, передбаченого пунктом 10 розділу IV постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", правові підстави відсутні.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020, порядок виконання якого підлягає застосуванню з дня його ухвалення, оплата праці прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється відповідно до ст. 81 Закону України від 14.10.2014 "Про прокуратуру" № 1697-VII, яка нормативно регулює розміри складових заробітної плати прокурорів. Цим Рішенням передбачено підвищення посадових окладів прокурорів з одночасною зміною структури їх заробітної плати. У резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України зазначено, що "Положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Разом з тим, пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

Відповідно до цього ж пункту Порядку у разі, коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи довідки Офісу Генерального прокурора від 06.02.2020 № 21-188зп, заробітна плата позивача за жовтень 2019 року складає 33 591,94 грн., за листопад 2019 року - 33 591,94 грн.; середньоденна заробітна плата складає 1 562,42 грн.

Визначаючи період за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи останнім робочим днем позивача на займаній посаді є 24.12.2019, а 25.12.2019 є святковим (неробочим) днем, розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу необхідно здійснювати з 26.12.2019.

Колегією суддів встановлено, що кількість робочих днів у період з 26.12.2019 по 23.12.2025 становить 1538 днів.

Враховуючи викладене, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.12.2019 по 23.12.2025 включно складає 2 403 001,96 грн (1 562,42 грн. x 1538 днів).

Відтак, доводи апеляційної скарги у повній мірі спростовують висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування рішення або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шостої кадрової комісії, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Шостої кадрової комісії №25 від 13 грудня 2019 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2160ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України.

Поновити ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2 403 001,96 грн (два мільйони чотириста три тисячі одна гривня 96 коп).

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
СуддяА. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 26.12.2025)