Справа № 320/45268/25
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2025-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2025 року м. Київ № 320/45268/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києва від 24 липня 2025 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києва призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на пільгових умовах з наступного дня після звільнення зі служби, а саме з 07.11.2015 року із розрахунку вислуги років на день звільнення у календарному обчисленні (з урахуванням вислуги років у пільговому обчисленні): 22 роки 10 місяців 09 днів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення Київського окружного адміністративного суду у справі № 640/7325/22, позивачу було встановлено календарну вислугу років на день звільнення 22 роки 10 місяців 09 днів. Позивач звернувся до Пенсійного фонлу України в м. Києві з заявою про призначення пенсії на виконання вказаного рішення. Відповідач у свожму рішенні відмовив позивачу у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю на час звільнення зі служби календарної вислуги років, що дає право на призначення пенсії. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, а рішення про відмову в призначенні пенсії незаконним, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Копію ухвали суду від 27.10.2025 була направлена відповідачу до електронного кабінету підсистеми Електронний Суд, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 27.10.2025.

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

Приписами частини першої другої статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено що, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідач своїм правом про надання письмового відзиву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань по суті спору не надав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, у період з 07 серпня 1999 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в ГУМВС України у Луганській області, що підтверджується посвідченням від 28 грудня 2016 року серії НОМЕР_1 , виданим Головним управлінням Національної поліції в Луганській області, дублікатом трудової книжки від 06 листопада 2015 року серії НОМЕР_2 , довідками Ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області від 27 травня 2019 року та від 27 жовтня 2021 року, витягами з наказів ГУМВС України у Луганській області по особовому складу від 06 листопада 2015 року № 402 о/с та від 15 квітня 2021 року № 4 о/с.

Судом встановлено, що рішенням Київсько окружного адміністративного суду від 20.05.2024 у справі № 640/7325/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2025 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .

- визнано протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України щодо оформлення подання про призначення пенси за вислугу років ОСОБА_1 та направлення документів до органів Пенсійного Фонду;

- зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подання та відповідні документи для призначення пенсії ОСОБА_1 з врахуванням вислуги років у кількості 22 (двадцять два) роки 10 (місяців) 09 днів за вислугу років відповідно до пункту "а" статті 12, статті 17-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", та підпунктів "а" та "в" пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів №393 від 17.07.92 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей", із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії вислуги років ОСОБА_1 у пільговому обчисленні.

На виконання вказаного рішення суду начальником відлілу координації пенсійних питань МВС України (уповноваженим підрозлілом МВС України) 02 травня 2025 року направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - подання № 1721 про призначення пенсії на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 у справі №640/7325/22, встановивши вислугу років на день звільнення у календарному обчисленні (з урахуванням вислуги років у пільговому обчисленні): 22 роки 10 місяців 09 днів.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, розглянувши подане 05.05.2025 Міністерством внутрішніх справ України подання від 02.05.2025 № 1721 та додані до нього документи, надіслав представнику позивача лист від 04.08.2025 року № 2600-0202-8/139325, у якому надав копію рішення від 24.07.2025 року про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 у зв?язку з відсутністю на час звільнення зі служби календарної вислуги років, що дає право на призначення пенсії.

Не погоджуючись з рішенням відповідача та відмовою у призначенні пенсії на підставі поданих документів, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходив з такого.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Гарантії конституційного права людини на соціальний захист розвинене в положеннях Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення. Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди призначення пільгових пенсій провадиться за нормами зазначеного закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Статтею 1 Закону № 2262-ХII передбачено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв?язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Отже, Закон № 2262-ХП як єдину, обов?язкову умову призначення пенсії за вислугу років передбачає наявність у особи певної кількості років певного виду служби (вислуги).

При цьому, наявність необхідної вислуги років забезпечує право на пенсію за вислугу років безвідносно до віку, стажу та працездатності особи. Визначення у Законі № 2262-ХП вислуги саме в календарних роках передбачае обов?язкову вислугу усіх календарних днів (365), що в такому випадку і буде становити календарний рік і буле відповідати правилу, закріпленому в частині 4 статті 17 цього ж Закону, щодо можливості врахування при призначенні пенсії тільки повних років вислуги.

Таким чином, передбачена Законом № 2262-ХII календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів).

При цьому, передбачені статтею 17-1 Закону № 2262-ХП пільгові умови призначення пенсій відповідно до Постанови № 393 полягають в пільговому (кратному) зарахуванні вислути років. Крім того, таке зарахування не є самостійним видом вислуги і не конкурує з її календарним обчисленням, а є лише пільговим зарахуванням уже наявної вислуги. Фактична тривалість вислуги при такому зарахуванні не змінюється, а лише зараховується на пільгових (кратних) умовах.

Таким чином, для призначення пенсій за вислугу років за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" календарна вислуга років може бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Постанови № 393. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 14.04.2021 у справі № 480/4241/18. При цьому, у вказаній постанові з метою забезпечення єдності та сталості судової практики Верховний Суд в складі Судової палати Касаційного адміністративного суду відступає від висновків щодо застосування норм права у постановах Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 161/4876/17, від 15.08.2019 у справі № 281/459/17, від 27.03.2020 у справі № 569/727/17 та інших, у яких Верховний Суд дійшов висновку про неможливість пільгового обчислення вислуги років та невідповідності в цій частині Порядку № 393 Закону № 2262-XII.

Як встановлено судом, календарна вислуга років позивача, з урахуванням рішення суду у справі № 640/7325/22, станом на час звільнення зі служби (07.11.2015) становила, з урахуванням пільгового стажу, 22 роки 10 місяців та 09 днів, тобто, відповідає умовам, визначеним пунктом "а" частини першої статті 12 Закону № 2262-ХII.

Відповідно до пункту б) частини першої статті 50 Закону № 2262-ХІ пенсії відповідно до цього Закону призначаються особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пунктів «а», «в» статті 12 цього Закону, - з наступного дня після звільнення їх зі служби, але не раніше того дня, по який їм сплачено грошове забезпечення.

Верховний Суд, у постановах від 03.03.2021 у справі № 805/3923/18-2, від 14.04.2021 у справі № 480/4241/18, наголошує, що право на пенсію за вислугою років, станом на момент звільнення позивача - до 16.02.2022 року, не ставилася в залежність від наявності відповідної кількості виключно календарної вислуги. При цьому, системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для набуття особою права на призначення пенсії за вислутою років є наявність в неї відповідного стажу роботи, набутого у відповідності до норм законодавства.

Підпунктами «а» та «» пункту 3 Порядку № 393 (у редакції, чинній до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 119 від 16 лютого 2022 року) було передбачено, що до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах: «за вказаний період часу до вислуги років для призначення пенсій за фактично відпрацьований час зараховується на пільгових умовах, як один місяць служби за півтора місяця», а також «за вказаний період часу до вислуги років для призначення пенсій фактично відпрацьований час зараховується на пільгових умовах, як один місяць служби за три місяця за «час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції.

Водночас, відповідно до підпункту пункту 3 Порядку № 393 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України N 119 від 16 лютого 2022 року) до вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах (пункт 3 в редакції постанови Кабінету Міністрів України N 119 від 16 лютого 2022 року). Таким чином, редакція Порядку № 393 до внесення змін передбачала зарахування календарної вислуги років на пільгових умовах для призначення пенсії за вислугу років за Законом№ 2262-ХПІ.

Новою редакцією пункту 3 Порядку № 393 передбачено зарахування останньої тільки для визначення розміру пенсії. З огляду на це, Суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що для призначення пенсії за вислугу років за Законом № 2262-ХII календарна вислуга років могла бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Порядку № 393 в редакції, чинній до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 119 від 16 лютого 2022 року.

У свою чергу, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не взято до уваги, що звільнення позивача зі служби та звернення із заявою про призначення пенсії відбулось до внесення постановою Кабінету Міністрів України № 119 від 16 лютого 2022 року змін до Порядку № 393, а саме: 06.11.2015 та 09.02.2022 року відповідно.

Таким чином позивач почав реалізацію свого права на призначення пенсії на момент правового регулювання Порядку № 393 до її зміни постановою КМУ № 119, тому для вказаних правовідносин повинно застосовуватись правове регулювання, яке існувало на момент звернення про призначення пенсії - на 09.02.2022 року.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 20 грудня 2024 року у справі № 520/33044/23 та Постанові Верховного Суду від 27 листопала 2024 року у справі № 420/29256/23, у якій зазначено, що «Так, у справах, на які покликається скаржник у касаційній скарзі, особи, яким було відмовлено у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту "а" статті 12 Закону № 2262-ХІІ, були звільнені зі служби і вважали, що набули право на призначення пенсії після змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119 до Порядку № 393, однак у цій справі позивач набув право на призначення пільгової пенсії у грудні 2017 року, коли діяла редакція Порядку № 393 до змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119».

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дiю чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вiльний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями, позаяк завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним або адміністративним розсудом) в оцiнюванні та діях, у виборі одного з варіантів рiшень та правових наслідків.

Отже, оскільки відповідачем було протиправно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років на пільгових умовах з наступного дня після звільнення зі служби, а саме з 07.11.2015 року із розрахунку вислуги років на день звільнення у календарному обчисленні (з урахуванням вислуги років у пільговому обчисленні): 22 роки 10 місяців 09 днів, суд дійшов висновку, що у цьому випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і єдиним варіантом поведінки пенсійного органу у цьому випадку є саме призначення пенсії позивачу.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (частина 2 статті 245).

У цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а і з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд ураховує його при розгляді даної справи.

Суд вважає, вказаний спосіб захисту достатнім, враховуючи обставини по справі та неодноразові звернення позивача до суду саме із цього питання.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування основної частини позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до правил частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києва від 24 липня 2025 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києва призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на пільгових умовах з наступного дня після звільнення зі служби, а саме з 07.11.2015 із розрахунку вислуги років на день звільнення у календарному обчисленні (з урахуванням вислуги років у пільговому обчисленні): 22 роки 10 місяців 09 днів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.