Справа № 140/103/25
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/103/25 пров. № А/857/15477/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року (головуючого судді: Ксендзюка А.Я., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 06.01.2025 звернувся з позовом до суду, в якому просив:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови в зарахуванні йому до страхового стажу періоду навчання з 28.09.1987 по 26.02.1988 в СПТУ № 25 за професією водій автомобіля категорії «В», «С» на підставі свідоцтва про навчання № НОМЕР_1 та уточнюючих довідок Любешівського фахового коледжу ЛНТУ від 08.02.2024 та періоду роботи з 03.02.2010 по 10.09.2015 в ТзОВ «Сибтранс» на посаді водія, на підставі трудової книжки серії НОМЕР_2 ;

зобов`язати зарахувати до страхового стажу період навчання з 28.09.1987 по 26.02.1988 в СПТУ № 25 за професією водій автомобіля категорії «В», «С» на підставі свідоцтва про навчання № НОМЕР_1 та уточнюючих довідок Любешівського фахового коледжу ЛНТУ від 08.02.2024 та періоду роботи з 03.02.2010 по 10.09.2015 в ТзОВ «Сибтранс» на посаді водія, на підставі трудової книжки серії НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.10.2024 ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про зарахування до страхового стажу, який враховується при призначенні пенсії періоду навчання з 28.09.1987 по 26.02.1988 в СПТУ № 25 за професією водій автомобіля категорії «В», «С» на підставі свідоцтва про навчання № НОМЕР_1 та уточнюючих довідок Любешівського фахового коледжу ЛНТУ від 08.02.2024 та періоду роботи з 03.02.2010 по 10.09.2015 в ТзОВ «Сибтранс» на посаді водія, на підставі трудової книжки серії НОМЕР_2 . При цьому відповідач листом від 28.11.2024 проінформував позивача, що для вирішення питання права на призначення пенсії доцільніше звернутися до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) з оригіналами документів. Також додатково повідомив, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376 (із змінами), передбачено, що після письмового повідомлення виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України 19.06.2023. Проте, він не погоджується з такою позицією відповідача та вказує, що припинення участі Російської Федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи, якщо такий стаж набутий до ухвалення відповідних рішень. Тому для захисту своїх прав звернувся до суду з цим позовом та просить його задовольнити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 03.02.2010 по 10.09.2015 в ТзОВ «Сибтранс» на посаді водія, на підставі трудової книжки серії НОМЕР_2 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 03.02.2010 по 10.09.2015 в ТзОВ «Сибтранс» на посаді водія, на підставі трудової книжки серії НОМЕР_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить таке скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376 (із змінами), передбачено, що після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992. в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України 19.06.2023. Починаючи з 19.06.2023, обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних державах, та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. Таким чином, до страхового стажу позивача відсутні підстави для зарахування періоду роботи з 03.01.2010 по 10.09.2015 в РФ згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 21-43).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

У період з 28.09.1987 по 26.02.1988 позивач навчався в СПТУ № 25 за професією водій автомобіля категорії «В», «С» , що підтверджується свідоцтвом про навчання № НОМЕР_1 (а.с. 12, 34) та довідкою Любешівського фахового коледжу ЛНТУ від 08.02.2024 № 1048 (а.с. 10, 42).

Як вбачається із записів № 4 та № 5 трудової книжки серії НОМЕР_2 від 12.07.1990 позивач у період з 03.02.2010 по 10.09.2015 працював водієм у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сибтранс» (а.с. 13,38).

Позивач, 26.12.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення пенсії (а.с. 28).

Вказана заява та додані до неї документи за принципом екстериторіальності передано ГУ ПФУ у Донецькій області, рішенням № 27 від 28.12.2023 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку в зв`язку з тим, що відсутній необхідний страховий стаж (25 років, за наявності страхового стажу 17 років 5 місяців та 10 днів), а тому заявник не має права на призначення пенсії відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 5, 40). Вказане рішення позивач не оскаржував.

Позивач, 08.11.2024 повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про зарахування до страхового стажу, який враховується при призначенні пенсії, період навчання з 28.09.1987 по 26.02.1988 в СПТУ № 25 за професією водій автомобіля категорії «В», «С» на підставі свідоцтва про навчання № НОМЕР_1 та уточнюючих довідок Любешівського фахового коледжу ЛНТУ та періоду роботи з 03.02.2010 по 10.09.2015 в ТзОВ «Сибтранс» на посаді водія відповідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

За результатами розгляду звернення листом від 28.11.2024 № 15758-14929/П-02/8-0300/24 пенсійним органом позивачу надана відповідь, у якій для вирішення питання права на призначення пенсії рекомендовано звернутися до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) з оригіналами документів (а.с. 8-9).

Вважаючи вказані дії щодо не врахування періодів навчання та роботи до страхового стажу, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо відмови у зарахуванні періодів роботи позивача на території Російської Федерації є протиправними. При цьому зазначено, що період навчання з 28.09.1987 по 26.02.1988 в СПТУ № 25 за професією водій автомобіля категорії «В», «С» зарахований до страхового стажу позивача, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми визначають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Як передбачено частинами 1 та 2 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Як передбачено ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV, за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон № 796-ХІІ).

Статтею 49 Закону № 796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Як передбачено абз. 5 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Частиною третьою цієї статті прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Відтак правильним є висновок суду першої інстанції, що системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону № 1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом № 796-XII. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, не може перевищувати 6 років.

Як слідує з рішення ГУ ПФУ в Донецькій області № 27 від 28.12.2023 позивач станом на 01.01.9093 проживав у зоні гарантованого добровільного відселення 04 роки 07 місяців 11 днів, тобто це питання не є спірним в межах цього позову.

Отже, як вірно зазначено судом, суть спору між сторонами у цій справі зведена виключно до наявності чи відсутності у позивача необхідного страхового стажу.

Як зазначалося судом вище, позивач з заявою про призначення йому пенсії за віком із зниженням пенсійного віку звертався у 2024 році, а тому в силу статті 26 Закону № 1058-IV, для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку чоловіки мають право за наявності страхового стажу у період з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Виходячи з вищенаведеного, відповідно до статті 26 Закону № 1058-ІV, наявність страхового стажу для призначення пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону № 796-ХІІ має становити не менше 25 років на момент досягнення пенсійного віку.

Згідно вимог статті 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Таке ж визначення містить і частина 1 статті 24 Закону № 1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Як передбачено ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Так, приписами статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі - Порядок № 637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника, а в разі відсутності трудової книжки або ж якщо в останній відсутні певні записи або вони є неточними, підтвердження трудового стажу здійснюється за допомогою інших даних та документів.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 у справі № 235/805/17, від 06.12.2019 у справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 у справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 у справі № 242/2536/16-а.

Як встановлено судом із записів трудової книжки серії НОМЕР_2 позивач, зокрема 03.02.2010 був прийнятий у ТзОВ «Сибтранс» на посаду водія на всі марки автомобілів згідно наказу від 03.02.2010 (запис № 4) та 10.09.2015 був звільнений із займаної посади у зв`язку з припинення трудового договору згідно наказу від 10.09.2015 (запис № 5) (а.с. 13 зворот).

Вказані записи в трудовій книжці містять посилання на відповідні документи, на основі яких вони вчинені (накази) та не містять помилок, неточностей, підтирань чи виправлень, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Як передбачено статтею 4 Закону № 1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно з абз.2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і урядом РФ про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Статтею 7 названої Угоди визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Як встановлено судом з матеріалів справи, органи Пенсійного фонду України, відмовляючи позивачу у зарахуванні періоду роботи з 03.02.2010 по 10.01.2015 на посаді водія у ТзОВ «Сибтранс» до страхового стажу, покликалися виключно на припинення участі РФ в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Однак, суд вірно вважав такі доводи неприйнятними, адже у силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Тож, припинення участі РФ в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.

Позиція органу Пенсійного фонду суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Відтак суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що увесь офіційно набутий трудовий стаж позивача на території РФ підлягає зарахуванню до страхового стажу, а отже, спірне рішення про відмову в призначенні пенсії за віком не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з метою захисту порушених прав позивача підлягає визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 03.02.2010 по 10.09.2015 в ТзОВ «Сибтранс» на посаді водія, на підставі трудової книжки серії НОМЕР_2 та зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу періоду роботи з 03.02.2010 по 10.09.2015 в ТзОВ «Сибтранс» на посаді водія, на підставі трудової книжки серії НОМЕР_2 .

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року у справі № 140/103/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
З. М. Матковська