Справа № 260/1487/24
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2025-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 260/1487/24

адміністративне провадження № К/990/24942/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Блажівської Н.Є.,

суддів: Шишова О.О., Яковенка М.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області

на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року (судді Мікула О. І., Курилець А. Р., Пліш М. А.)

у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Закарпатській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області (далі також - Відповідач, ГУДПС), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

від 8 січня 2024 року № 0-0702-UA0092428, яким визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами - власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за звітний період 2020 року на суму 15 650,84 грн;

від 8 січня 2024 року № 0-0702-UA0092428, яким визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітний період 2021 року на суму 1 084,50 грн;

від 8 січня 2024 року № 0-0702-UA0092428, яким визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітний період 2020 року на суму 13 428,98 грн;

від 7 березня 2023 року № 0-0702, яким визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022 рік у сумі 50 404,25 грн;

від 12 грудня 2023 року № 0-0702-UA0092428, яким визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітний період 2020 року на суму 6 985,95 грн;

від 12 грудня 2023 року № 0-0702-UA0092428, яким визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітний період 2021 року на суму 968,16 грн;

від 12 грудня 2023 року № 0-0702-UA0092428, яким визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітний період 2022 року на суму 26 221,00 грн;

від 25 січня 2023 року № 0-0702, яким визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік у сумі 46 527,00 грн;

від 7 березня 2023 року № 0-0702, яким визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022 рік у сумі 58 743,75 грн;

від 12 грудня 2023 року № 0-0702-UA0092428, яким визначено податкове зобов`язання за звітний період 2020 року на суму 3 764,86 грн;

від 12 грудня 2023 року № 0-0702-UA0092428, яким визначено податкове зобов`язання за звітний період 2021 року на суму 26 088,00 грн;

від 12 грудня 2023 року № 0-0702-UA0092428, яким визначено податкове зобов`язання за звітний період 2022 року на суму 14 131,00 грн.

Позивач, зокрема, наполягав, що нерухоме майно, на підставі якого йому було нараховано податок, є нежитловим, використовувалось у його підприємницькій діяльності з відповідними цільовими призначеннями, як це передбачено підпунктами «є» та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі також - ПК України), не передавалось в оренду чи позичку, а з відповідної діяльності сплачуються податки і збори. За таких обставин, на думку Позивача, відсутні правові підстави для нарахування податку.

1.2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 22 серпня 2025 року Закарпатський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив, з посиланням на те:

- Позивач не відноситься до категорії сільськогосподарського товаровиробника.

- Позивач не надав суду доказів того, що об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у його власності, використовуються ним особисто (як фізичною особою - сільськогосподарським товаровиробником) безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Також не було надано доказів того, що Позивач реально використовує ці нежитлові будівлі у своїй підприємницькій діяльності.

- з наданих податкових декларацій вбачалося, що основним видом діяльності, від якої позивач отримував дохід у спірні періоди (2020- 2022 роки), була роздрібна торгівля (КВЕД 46.49 або 47.99), і доходи від такої діяльності не відповідали цільовому призначенню нежитлових приміщень;

- cуд оцінив критично висновок експерта (від 27 травня 2024 року) щодо приналежності об`єктів нерухомості до певного класу будівель, оскільки такий висновок не існував на момент прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень;

- застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (пільга для сільськогосподарських товаровиробників) можливе лише за умови використання об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення сільськогосподарської продукції будь-якого виду), чого Позивач не довів

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 12 березня 2025 року скасував рішення суду першої інстанції та задовольнив адміністративний позов, при цьому дійшов протилежних висновків:

Зокрема, апеляційний суд виходив з такого:

- Позивач має статус сільськогосподарського товаровиробника у розумінні норм податкового законодавства;

- нерухоме майно, а саме чотирьохрядний корівник та частини майнового комплексу, які згідно з експертним висновком належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», використовуються Позивачем як об`єкти сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб. Оскільки ці об`єкти не передаються в оренду, лізинг чи позичку, вони не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України;

- інше нерухоме майно (два деревообробні цехи), яке за висновком експерта належить до групи 1251 «Будівлі промислові та склади», використовується Позивачем у його господарській діяльності. Оскільки воно використовється за цільовим призначенням у діяльності суб`єкта господарювання, який має відповідні види економічної діяльності (зокрема, КВЕД 16.10 «Лісопильне та стругальне виробництво»), і не здається в оренду, контролюючий орган помилково відніс зазначені об`єкти до категорії майна, що підлягає оподаткуванню без застосування пільг.

Крім того, апеляційний суд врахував висновок експерта щодо цільового використання нерухомого майна та визнав помилковими доводи суду першої інстанції про необхідність його критичної оцінки. Суд також взяв до уваги відповідні докази використання спірних приміщень за призначенням у власній господарській діяльності Позивача. З огляду на сукупність установлених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що контролюючий орган безпідставно здійснив нарахування податкових зобов`язань, у зв`язку з чим оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

2.1. Доводи ГУДПС (особи, яка подала касаційну скаргу)

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ГУ ДПС, у якій підставами касаційного оскарження визначено:

1. пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), а саме те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема щодо підпунктів «є» та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в частині застосування пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

2. пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з частинами другою та третьою статті 353 КАС України, а саме пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України (суд не дослідив зібрані у справі докази), оскільки, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції не дослідив надані Позивачем договір про надання послуг № 12/2020, договір відповідального зберігання майна № 1 та договір № 1 від 29 квітня 2024 року, які, за твердженням Відповідача, не стосуються спірного податкового періоду.

Так, Відповідач доводить, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі також - ПК України), викладеного упостановах Верховного Суду.

Як стверджує Відповідач, Верховний Суд у постанові Верховного Суду 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17 наголосив, що сам по собі спеціальний статус об`єкта оподаткування - а саме статус будівлі промисловості - не є достатньою підставою для звільнення від оподаткування. Звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, законодавець пов`язує не лише із статусом такої нерухомості (тобто придатністю до використання у виробничому промисловому циклі господарської діяльності), але насамперед - із фактичним її використанням за цільовим призначенням, а саме для провадження виробничої діяльності, тобто для виготовлення промислової продукції. Таким чином, фізична особа - власник будівлі промислового призначення має право на застосування податкової пільги, передбаченої підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, лише за умови фактичного використання такого об`єкта за функціональним призначенням - для здійснення промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Крім того, як доводить податковий орган у касаційній скарзі, Верховний Суд у своїй усталеній практиці наголошує, що визначальним для застосування пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є не лише юридичний статус будівлі чи споруди, а й її фактичне використання платником податків відповідно до такого статусу. Тобто, обов`язковою умовою є використання об`єкта нерухомості за функціональним призначенням - для здійснення промислової діяльності, що полягає у виготовленні промислової продукції.

На думку ГУДПС, суд апеляційної інстанції не врахував, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про здійснення Позивачем промислової діяльності. Так само не підтверджено, що об`єкти нерухомості, які перебувають у власності Позивача, фактично використовувались ним у цей період з метою провадження промислового виробництва.

Також, як доводить контролюючий орган, підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 був застосований без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 11 квітня 2023 року у справі №380/18104/21, згідно з якими фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу, і не займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Тобто, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо сама діяльність, якою займається платник податку (а саме - чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників).

У матеріалах справи, на переконання Відповідача, відсутні належні докази, які б підтверджували, що ФОП ОСОБА_1 у податкові періоди 2020- 2022 років був зареєстрованим сільськогосподарським товаровиробником.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність права на податкову пільгу, на переконання Відповідача, виключно на підставі договору купівлі-продажу худоби (кіз) від 29 квітня 2024 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 (продавець) та ФОП ОСОБА_2 (покупець), а також виданої на його підставі товарної накладної №15 від 03 квітня 2024 про реалізацію 56 голів кіз на загальну суму 56 000 грн. Відповідач вважає, що вказаним Договором та накладною не підтверджується будь-якого факту чи то належності платника податків до сільськогосподарського виробника, чи то факт, віднесення об`єкта нерухомого майна, що підлягає оподаткуванню, до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000; чи то спростовує факт того, що об`єкт нерухомого майна у відповідний період, за який нараховано податок на майно, не здається їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Стверджує скаржник про те, що у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відсутні відомості щодо коду класифікації будівель відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000. Водночас документом, який підтверджує належність об`єктів нерухомості до певного класу будівель за вказаним Класифікатором, є експертний висновок від 27 травня 2024 року № Е-21/24, однак такий висновок не існував на момент прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Разом з тим зазначені документи, на думку контролюючого органу, не доводять ані факту систематичного здійснення платником податку сільськогосподарської діяльності, ані наявності у нього статусу сільськогосподарського товаровиробника у розумінні Податкового кодексу України, ані використання спірного об`єкта нерухомості як об`єкта сільськогосподарської інфраструктури.

З урахуванням наведеного у сукупності ГУ ДПС у касаційній скарзі просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

3. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 . Основний вид економічної діяльності: 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 :

- з 28 серпня 2015 року є власником будівлі, деревообробний цех за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 806,8 кв.м;

- з 2 грудня 2015 року є власником майнового комплексу загальною площею 434,80 км.м, а саме: побутовий будинок під літ. Г площею 246,70 кв. м., рік побудови - 1985, кормоцех під літ. Д площею 188,10 кв.м., рік побудови - 1985, приміщення трансформатора під літ. Е;

- з 12 травня 2017 року є власником чотирьохрядного корівника позначеного на плані літ/ Б, загальною площею 1 807,50 кв. м.

Згідно з договором купівлі-продажу від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 є власником деревообробного цеху, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,4155 га, кадастровий номер :00:102:0010. Відповідно до правовстановлюючих документів цей деревообробний цех позначений на плані літ.А, має загальну площу 1550,90 кв.м.

4 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДПС із заявою про проведення звірки даних по об`єктах нерухомості, які перебувають у його власності на підставі підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України, оскільки має право на користування пільгою. До заяви надано свідоцтво на право власності НОМЕР_1 від 2 грудня 2015 року та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

30 січня 2024 року ГУДПС листом №961/6/07-16-24-02-06 повідомило ОСОБА_1 , що в ході розгляду листа, враховуючи відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що він був/є власником наступних об`єктів нерухомого майна:

- об`єкт нежитлової нерухомості - "чотирьохрядний корівник", за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1807,50 кв.м. (право власності зареєстровано - 12.05.2017, реєстраційний номер - 227);

- об`єкт нежитлової нерухомості - "деревообробний цех", за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1550,9 кв.м. (право власності зареєстровано - 12.05.2017, реєстраційний номер - 27);

- об`єкт житлової нерухомості - "будинок", за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 104,1 кв. м. (право власності зареєстровано - 26.06.2007, реєстраційний номер - 18229999);

- об`єкт нежитлової нерухомості - "будівля, деревооборобний цех", за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 806,8 кв.м. (право власності зареєстровано - 26.06.2007, реєстраційний номер - 27);

- об`єкт нежитлової нерухомості - "майновий комплекс", за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 434,8 кв.м. (право власності зареєстровано - 26.06.2007, реєстраційний номер - 27).

У зв`язку з наведеним, відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітні періоди 2020 - 2022 роки вважаються відкликаними (скасованими).

Разом з тим, ГУДПС сформувало нові податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за звітні періоди 2020 - 2022 роки, а саме:

1) щодо об`єкту нежитлової нерухомості - "чотирьохрядннй корівник", за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1 807,50 кв.м:

- від 8 січня 2024 №0-0702-UA0092428 за звітній період 2020 рік на суму 15650,84 грн;

- від 8 січня 2024 №0-0702-UA0092428 за звітній період 2021 рік на суму 1084,50 грн.

2) щодо об`єкту нежитлової нерухомості - "деревообробний цех", за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1 550,90 кв.м:

- від 8 січня 2024 №0-0702-UA0092428 за звітній період 2020 рік на суму 13428,98 грн;

3) щодо об`єкту нежитлової нерухомості - "будівля, деревообробний цех", за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 806,8 кв. м:

- від 12 грудня 2023 року №0-0702-UA0092428 за звітній період 2020 рік на суму 6 985,95 грн;

- від 12 грудня 2023 року №0-0702-UA0092428 за звітній період 2021 рік на суму 968,16 грн;

- від 12 грудня 2023 року №0-0702-UA0092428 за звітній період 2022 рік на суму 26 221,0 грн.

Крім того встановлено, що згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності перебуває об`єкт нерухомого майна - "майновий комплекс", за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 434,8 кв.м. (право власності зареєстровано - 26 червня 2007 року, реєстраційний номер - 27).

У зв`язку з наведеним проведено нарахування податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за звітні періоди 2020 - 2022 роки, згідно з наступними податковими повідомленнями-рішеннями від 12 грудня 2023 року:

№0-0702-UA0092428 за звітній період 2020 рік на суму 3764,86 грн;

№0-0702-UA0092428 за звітній період 2021 рік на суму 26088,00 грн;

№0-0702-UA0092428 за звітній період 2022 рік на суму 14131,00 грн.

У ході розгляду листа встановлено, що Позивач згідно з інформаційно-комунікаційними системами ДПС України, зареєстрований як суб`єкт господарювання - фізична особа-підприємець та з 1 квітня 2013 року перебував на спрощеній системі оподаткування, платник єдиного податку 2 групи.

Відповідно до реєстраційних даних з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань обраними видами діяльності згідно з КВЕД є: 47.99 - "Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами"; 01.45 - "Розведення овець і кіз"; 28.49- "Виробництво інших верстатів"; 38.11- "Збирання безпечних відходів"; 49.41- "Вантажний автомобільний транспорт"; 01.41- "Розведення великої рогатої худоби молочних порід"; 46.49- "Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення"; і 6.10 - "Лісопильне та стругальне виробництво.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права висновків виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У розглядуваній справі спірним є питання відповідності податкових повідомлень-рішень вимогам частини другої статті 2 КАС України в аспекті правомірності нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема з огляду на наявність або відсутність підтвердження використання ним об`єктів нерухомості у сільськогосподарській діяльності та як об`єктів, що використовуються у діяльності промислового виробника.

Звертаючись до правового регулювання спірних правовідносин суд звертає увагу на таке.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.

Згідно з пунктом 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.

Платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом (пункт 15.1 статті 15 ПК України).

Відповідно до статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та транспортного податку та плати за землю.

Статтею 266 ПК України регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з підпунктами 266.1.1, 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За приписами підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, чинній до 22 травня 2020 року) не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

23 травня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16 січня 2020 року № 466-IX (далі також - Закон №466).

У зв`язку з цим підпункт «є» підпункт 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладений у редакції, відповідно до якої не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125 Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

У 2024 році до цієї норми також внесені зміни, згідно з якими не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

У постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17, на яку покликається Відповідач у касаційній скарзі, Верховний Суд вказав, що сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування. Законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Крім того, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

У постанові Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 380/18104/21, на яку посилається Відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що умовою звільнення подібних об`єктів від оподаткування законодавець визначив цільове призначення їх фактичного використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку. Встановлена підпунктом «ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується діяльності сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для її ведення, зокрема стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Аналогічний за змістом висновок міститься і в постанові від 4 березня 2021 року у справі №500/2782/18, на яку є покликання у касаційній скарзі, де зазначено, що будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не є об`єктами оподаткування згідно з пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

У касаційній скарзі Відповідач заперечує можливість застосування податкової пільги, передбаченої підпунктами «є» та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, виключно з підстав не підтвердження факту використання відповідних об`єктів нерухомості у господарській промисловій діяльності та/або у діяльності сільськогосподарських товаровиробників.

Таким чином, у межах наведених Відповідачем підстав касаційного оскарження вирішальним для встановлення права на звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування податком на нерухоме майно є з`ясування та підтвердження факту використання такого об`єкта у господарській промисловій діяльності та/або у діяльності сільськогосподарських товаровиробників.

Разом з тим, ухвалюючи рішення у справі та досліджуючи питання фактичного використання спірних об`єктів нерухомості, суд апеляційної інстанції встановив, що Позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець та здійснює господарську діяльність за такими видами економічної діяльності (КВЕД): 47.99 «Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами»; 46.49 «Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення»; 49.41 «Вантажний автомобільний транспорт»; 01.41 «Розведення великої рогатої худоби молочних порід»; 01.45 «Розведення овець і кіз»; 16.10 «Лісопильне та стругальне виробництво»; 28.49 «Виробництво інших верстатів»; 38.11 «Збирання безпечних відходів».

На підтвердження використання відповідних об`єктів нерухомого майна у матеріалах справи міститься висновок експерта щодо їх цільового використання та класифікації, зі змісту якого вбачається таке.

Зокрема, чотирьохрядний корівник, розташований у АДРЕСА_2, загальною площею 1 807,50 кв. м, за результатами експертного дослідження призначений для використання у сільськогосподарських цілях на 81 % загальної площі, що дозволяє віднести його відповідно до ДК 018:2000 до групи 127 «Будівлі нежитлові», класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», а згідно з НК 018:2023 - до групи 127, класу (код 1271) «Нежитлові сільськогосподарські будівлі».

Деревообробний цех, розташований за цією ж адресою, загальною площею 1 550,90 кв. м, станом на дату проведення огляду виявлено деревообробне обладнання. Приміщення використовується у виробничих цілях деревообробки, що складає 90 % площі і дозволяє класифікувати будівлю згідно з ДК 018:2000 до групи 125 Будівлі промислові, клас 1251 "Будівлі промисловості та склади " та нововведеного класифікатора будівель і споруд НК 018/2023 до групи 125 «Промислові будівлі і склади».

Щодо будівлі деревообробного цеху загальною площею 806,8 кв. м, розташованої у АДРЕСА_2, експертним висновком установлено, що 792.2 м. з 806.8 кв.м. використовуються у виробничих цілях та у супутніх цілях деревообробки, що складає 98 % площі і дозволяє його класифікувати як будівлю згідно з ДК №018/2000 до підрозділу Будівлі нежитлові група 125 «Будівлі промисловості та склади», клас 1251 Будівлі промисловості та нововведеного класифікатора будівель і споруд НК 018/2023 до групи 125 (інші нежитлові будівлі клас (код 1251) Промислові та складські будівлі.

Стосовно майнового комплексу, розташованого у АДРЕСА_4, загальною площею 434,8 кв. м, експертним висновком встановлено, що на час проведення огляду такий не використовується. Стан майна не дозволяє його використовувати в адміністративних цілях. З даних технічного паспорта 283.3 м. кв із 434,8 м.кв. призначено для використання у сільськогосподарських цілях, що є 65 % від загальної площі будівлі і дозволяє класифікувати, як будівлю згідно з ДК №018/2000 до підрозділу 127 (інші нежитлові будівлі клас (код 1271) нежитлові сільськогосподарські будівлі та нововведеного класифікатора будівель і споруд НК 018/2023 до групи 127 (інші нежитлові будівлі, клас (код 1271) нежитлові сільськогосподарські будівлі.

З урахуванням, зокрема, висновків експерта суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про підтвердження використання відповідних об`єктів нерухомості у діяльності Позивача як це передбачено відповідними підпунктами «є» та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції врахував та дослідив й інші докази, на які містяться посилання в його постанові, і дійшов висновку, що Договір про надання послуг № 12/2020 від 30 жовтня 2020 року, Акт приймання-передачі матеріалів від 15 жовтня 2020 року, Договір відповідального зберігання майна від 15 січня 2021 року, копія накладної № 15 від 03 травня 2024 року, а також Договір № 1 від 29 квітня 2024 року у своїй сукупності підтверджують використання спірних приміщень за їх цільовим призначенням у власній господарській діяльності Позивача, зумовленій здійсненням ним промислової та сільськогосподарської діяльності.

Доводи Відповідача про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив Договір про надання послуг № 12/2020, Договір відповідального зберігання майна та Договір № 1 від 29 квітня 2024 року, не знайшли свого підтвердження та спростовуються змістом оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Щодо доводів Відповідача про те, що у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відсутні відомості щодо коду класифікації будівель відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, Суд звертає увагу на таке.

Верховний Суд, розглядаючи подібне за змістом питання, у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі № 560/21804/23 зазначив таке:

«За правилами частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Питання застосування норми частини другої статті 12 Закону № 1952-IV вже неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду. Так, зокрема, але не виключно, у постановах від 24 січня 2020 року (справа № 910/10987/18), від 26 жовтня 2022 року (справа № 538/2185/14-ц), від 20 лютого 2018 року (справа № 917/553/17), Верховний Суд дійшов висновку, що нормою частини другої статті 12 Закону № 1952-IV законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, та які мають пріоритет над записами, що містяться у цьому Державному реєстрі.

Відповідно до висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 02 липня 2019 року (справа № 48/340), від 12 березня 2019 року (справа № 911/3594/17), від 19 січня 2021 року (справа № 916/1415/19), відомості Державного реєстру презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.

Отже, за загальним правилом, якщо особа заперечує актуальність відомостей, внесених до Державного реєстру, останні можуть бути спростовані шляхом надання для дослідження документів, на підставі яких може бути доведено чи спростовано приналежність належного йому майна до об`єкта оподаткування у розумінні вимог податкового законодавства. Аналогічний підхід впроваджено законодавцем і у нормі підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, яка передбачає можливість встановлення бази оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки на підставі відомостей Державного реєстру, але й з урахуванням оригіналів документів платника податків, зокрема документів про право власності».

Виходячи з наведеного правового підходу, сформульованого Верховним Судом, колегія суддів зазначає, що відсутність у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо коду класифікації будівель відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 у цій конкретній справі не може бути підставою для відмови у застосуванні податкової пільги, визначеної підпунктами «є» та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК. Як установлено судами попередніх інстанцій, висновки експерта у цій справі сформовані на підставі технічних паспортів та інших правовстановлюючих і технічних документів. Тому з урахуванням установлених судами фактів використання спірних об`єктів нерухомості за відповідним призначенням, відсутність відповідного коду класифікації у реєстрі у цій справі не може спростувати висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності у Позивача права на застосування передбаченої законом пільги.

Інші доводи, на які посилається представник Відповідача та які, на його думку, свідчать про допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, не спростовують установлених цим судом фактичних обставин та сформованих на їх підставі висновків. Зазначені доводи фактично зводяться до посилань на необхідність повторної оцінки доказів, уже наданої судом апеляційної інстанції, а також до вимог щодо додаткової перевірки доказів щодо встановлених фактичних обставин справи. Водночас такі вимоги перебувають поза межами касаційного перегляду, визначеними частиною першою статті 341 КАС України.

Суд касаційної інстанції не має права здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди попередніх інстанції при вирішенні справи, повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), згодом підтриманий Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 908/1795/19).

Верховний Суд, будучи судом права, а не факту, здійснює перегляд судових рішень виключно в межах повноважень та у порядку, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України. У цьому зв`язку Суд не наділений повноваженнями щодо встановлення або уточнення фактичних обставин справи, збирання чи перевірки доказів, а також надання їм первинної оцінки.

Суд звертає увагу, що під час вирішення питання щодо правомірності рішень податкового органу про визначення податкових зобов`язань обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається саме на суб`єкта владних повноважень, що прямо випливає з положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

За практикою Європейського суду з прав людини, викладеною, зокрема, у рішенні від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції", адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів, має саме податкове управління.

Оцінивши у сукупності встановлені у цій справі фактичні обставини, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. За таких обставин Суд не встановив передбачених Кодексом адміністративного судочинства України підстав для задоволення касаційної скарги відповідача та скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій.

4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У суду касаційної інстанції немає підстав вважати, що увалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам частин першої - четвертої статті 242 КАС щодо законності і обґрунтованості судового рішення, принципу верховенства права та завданню адміністративного судочинства.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, суд дійшов висновку про необхідність залишення рішення суду апеляційної інстанції без змін, а касаційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 3, 343, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська

Судді О.О. Шишов

М.М. Яковенко