Справа № 380/20323/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/20323/24 пров. № А/857/18813/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Кисильова О.Й.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила: визнати протиправними дії щодо відмови їй, як члену сім`ї реабілітованого громадянина, у зарахуванні до трудового стажу на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років» та проведенні перерахунку й виплаті підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком; зобов`язати зарахувати до трудового стажу час перебування у засланні з 21.10.1947 до 27.06.1958 у потрійному розмірі на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років» та здійснити з 30.05.2024 перерахунок та виплату підвищення до пенсії у розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як члену сім`ї реабілітованого громадянина, з урахуванням виплачених сум.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що має статус особи, потерпілої від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, у зв`язку із чим звернулася до Головного управління ПФУ у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії з нарахуванням підвищення розміру пенсії на 25% на підставі пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Однак відповідач листом відмовив їй у здійсненні перерахунку, зазначивши, що підстави для обчислення стажу в потрійному розмірі відсутні. Вважає протиправною відмову відповідача у перерахунку пенсії.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку з 30.05.2024 пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, із розрахунку підвищення розміру пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 30.05.2024 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, із розрахунку підвищення розміру пенсії на 50 % мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплачених сум. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку стажу роботи за час перебування у засланні з 21.10.1947 до 27.06.1958, як репресованій особі, яку реабілітовано, відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 30.05.2024 перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 , зарахувавши до трудового стажу час перебування у засланні з 21.10.1947 до 27.06.1958 у потрійному розмірі, відповідно до вимог Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917- 1991 років».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є членом сім`ї репресованих осіб, які визнані реабілітованими та відповідно до посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», а відтак є особою, яка знаходилася на спецпоселенні разом із репресованими по політичним мотивам батьками. Суд першої інстанції встановив, що позивач 1946 року народження, у період з 1947 року по 1958 рік перебувала у засланні. Відтак, на переконання суду, той факт, що ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, а не членом сім`ї, яку було реабілітовано, надає позивачу право на підвищення призначеної пенсії із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, а не 25 %, як помилково вважає позивач.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що 16.08.2024 ОСОБА_1 звернулася до Головного управлінняПФУ у Львівській області з заявою про перерахунок пенсії та встановлення підвищення пенсії, як реабілітованій особі. Зауважує, що при зверненні до пенсійного органу за перерахунком пенсії позивач долучила довідку, видану Управлінням внутрішніх справ Львівської області від 22.05.2024 № 57 про виселення на спецпоселення та реабілітацію. Так, відповідно до наданої довідки про реабілітацію, позивачу встановлено підвищення до пенсії як члену сім`ї реабілітованого у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком (4,16 грн), виходячи із встановленої на той час величини розміру мінімальної пенсії за віком, яка застосовувалась при обчисленні підвищень і надбавок до пенсії. Зважаючи на викладене, стверджує, що відмовляючи позивачу у перерахунку пенсії, Головне управління ПФУ у Львівській області діяло у спосіб та у порядок, визначеному чинним законодавством.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та з березня 2001 року отримує пенсію за віком. Дівоче прізвище ОСОБА_2 підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 від 16.03.1946 серії НОМЕР_1 . Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу від 05.02.1991 серії НОМЕР_2 , після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , позивачу присвоєне прізвище ОСОБА_5 . Отже, прізвище ОСОБА_3 після шлюбу було змінено на ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 має статус реабілітованої особи, передбачений Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 № 962-ХІІ, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим Стрийською міською радою 06.05.2002.

30.05.2024 та 17.08.2024 позивач звернулася до Головного управління ПФУ у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії та встановлення підвищення пенсії, як реабілітованій особі.

09.09.2024 Головне управління ПФУ у Львівській області листом за № 21432-22788/Д-52/8-1300/24 відмовило ОСОБА_1 у перерахунку пенсії, вказавши, що "...згідно з довідкою від 22.05.2024 № 57, виданої Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_1 були виселена на спецпоселення в Омську область та відповідно до статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітована. Враховуючи вищенаведене, позивачу призначено надбавку як члену сім`ї реабілітованого з 16.08.2024, підстави для обчислення стажу в потрійному розмірі відсутні. Розмір пенсійної виплати з 16.08.2024 складає 4 683,26 грн, а саме: 3 782,37 грн розмір пенсії за віком; 401,37 грн доплата за понаднормовий стаж за 17 років; 43,52 грн надбавка членам сімей реабілітованих; 456,00 грн компенсаційна виплата 75-ти річним».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з вимогами статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (в редакції, чинній на час реабілітації батьків позивача) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за: - антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»; - поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України; - порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 2325-VIII від 13.03.2018 (далі - Закон № 2325-VIII) внесено ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.

Так, серед іншого, змінено назву закону на: «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону № 962-XII, визнано такою, що втратила чинність Постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-XII.

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 № 962-XII (далі - Закон № 962-XII) реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 4 Закону № 962-XII передбачено «поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей».

Згідно з пунктом 2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1), за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 №1788-XII (далі Закон № 1788-XII) призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до пункту 6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення» крім надбавок, передбачених пунктами «в»-«д» ч. 1 ст. 21 зазначеного Закону. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

У відповідності до підпункту 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008 визначено, що з 01.09.2008 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Згідно з статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Стаття 28 Закону № 1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.

Прожитковий мінімум, відповідно до вимог частини 1 статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-XIV застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, встановленими статтею 28 Закону № 1058-IV, згідно з якою, мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі № 446/1515/16-а, від 06.02.2019 у справі № 446/1848/16-а, яка відповідно до вимог частини 5 статті 242 КАС України враховується судом під час вирішення наведеного спору.

Аналізуючи співвідношення підпункту 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654 та пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення», як нормативно-правового акту вищої юридичної сили.

На підставі матеріалів справи судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) має статус реабілітованої особи, передбачений Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 № 962-ХІІ, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим Стрийською міською радою 06.05.2002.

10.10.2001 Управління Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області видало Довідку 4/4-999, зі змісту якої слідує, що ОСОБА_6 1946 р.н., ОСОБА_7 1937 р.н., ОСОБА_8 1941 р.н., ОСОБА_9 1943 р.н., ОСОБА_3 1946 р.н., 21.10.1947 з села Семигинів, Стрийського району, Львівської області вислані на спецпоселення з конфіскацією майна в Омську область по політичному мотиву, звідки звільнені 1958 року. На підставі статті 3 Закону України від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» вищезазначені особи реабілітовані, з поверненням конфіскованого майна або його вартості. Підстава видачі архівна справа № Р-12234.

Беручи до уваги викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має право на підвищення пенсії відповідно до п. «г» статті 77 Закону № 1788-XII з дня набрання чинності Законом України № 2325-VIII, тобто з 05.05.2018.

За таких обставин та з огляду на наведені вище норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість та протиправність відмови відповідача у призначенні та виплаті позивачу підвищення пенсії згідно з пунктом «г» частини першої статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Як зазначено вище, згідно із п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII у редакції, чинній станом на 05.05.2018 призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано - на 50 відсотків, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 1946 року народження, у період з 1947 року по 1958 рік перебувала у засланні.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що той факт, що ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, а не членом сім`ї, яку було реабілітовано, надає позивачу право на підвищення призначеної пенсії із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, а не 25 %, як помилково вважає позивач.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що установлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює право суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права.

Цей висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07.02.2022 у справі № 826/11086/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.02.2024 у справі № 990/150/23 зазначила, що «...звертаючись до суду, позивач самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах».

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що характер спірних правовідносин у цій справі стосується реалізації права позивача як особи, необґрунтовано репресованої та згодом реабілітованої, на підвищення розміру призначеної пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з метою ефективного захисту порушеного права позивача, необхідно застосувати підвищення пенсії у розмірі 50% як для особи, яка була репресована та реабілітована.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії 30.05.2024, відтак суд першої інстанції правильно дійшов висновку про здійснення перерахунку пенсії із дати звернення 30.05.2024.

За таких обставин, для забезпечення ефективного захисту порушеного права та у межах повноважень, передбачених частиною 2 статті 9 КАС України, необхідно вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Головного управління ПФУ у Львівській області щодо відмови позивачу у перерахунку з 30.05.2024 пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, із розрахунку підвищення розміру пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком, та зобов`язати Головне управління ПФУ у Львівській області здійснити з 30.05.2024 перерахунок та виплату позивачу пенсії, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, із розрахунку підвищення розміру пенсії на 50 % мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплачених сум.

Щодо проведення перерахунку стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону № 1788-XII колегія суддів зазначає, що з 05.05.2018 діє Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», яким викладено в новій редакції Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 962-XII, у редакції, чинній станом на 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 Закону № 962-XII слідує, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років» із змінами внесеними Законом № 2325-VIII, передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 58 Закону № 1788-XII громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Згідно з визначенням, яке міститься у статті 1-1 Закону № 962-XII заслання примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу в потрійному розмірі особі, яка перебувала в засланні, і в подальшому була реабілітована.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до архівної довідки Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 22.05.2024 № 57, ОСОБА_3 у період з 21.10.1947 по 27.06.1958, перебувала у засланні, а тому, позивач має право на зарахування часу її заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у проведенні перерахунку стажу за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку реабілітовано, відповідно до вимог статті 58 Закону № 1788-XII, відтак, порушене право позивача необхідно захистити шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 згідно з статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 30.05.2024, зарахувавши до трудового стажу час перебування у засланні з 21.10.1947 до 27.06.1958 у потрійному розмірі на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917- 1991 років».

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 380/20323/24 без змін.

Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін