Справа № 280/9134/25
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2025-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

26 грудня 2025 року Справа № 280/9134/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10, ) -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), відповідно до якого позивач просить суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15 вересня 2025 року №10 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно із пунктом «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 року;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати з 08 вересня 2025 року ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком№1 згідно із пунктом «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 року, зарахувавши до пільгового стажу за Списком №1 період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13 жовтня 2007 року по 31 жовтня 2009 року та періоди роботи з 03 лютого 2005 року по 08 листопада 2005 року, з 14 квітня 2020 року по 31 жовтня 2024 року, з 01 листопада 2024 року по 31 липня 2025 року.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач звернулась до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту пунктом «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 року, при цьому рішенням відповідача від 15 вересня 2025 року № 10 відмовлено у такому призначенні, у зв`язку із недосягненням нею необхідного пенсійного віку. Вказаним рішенням позивача, зокрема, повідомлено про незарахувнаня до її пільгового стажу період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13 жовтня 2007 року по 31 жовтня 2009 року та періоди роботи з 03 лютого 2005 року по 08 листопада 2005 року, з 14 квітня 2020 року по 31 жовтня 2024 року, з 01 листопада 2024 року по 31 липня 2025 року. Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки записи трудової книжки та надані документи підтверджують наявність у позивача необхідного пільгового та страхового стажу. Окрім того позивач досягла необхідного пенсійного віку. З огляду на вказане позивач просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді від 27 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/9134/25, розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання. Також, вказаною ухвалою судді від відповідача витребувано докази по с праві.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2025 року якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10, ).

10 листопада 2025 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в обгрунтувнаня якого вказано, що оскаржуване рішення є правомірним та таким, що винесено у відповідності вимог чинного законодавства, оскільки станом на дату звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком позивачу виповнилось 47 повних років, в той час як з урахуванням пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком на пільгових умовах по Списку 1 призначається після досягнення особою 50 років. Вказує про відсутність підстав для зарахування до пільгового стажу заявлених позивачем періодів роботи. У задоволенні позову просить відмовити.

10 листопада 2025 року від представника позивача на адресу суду надйшла копія Записки №2796 про надання відпустки від 11 жовтня 2007 року, яка видана ПрАТ «Росава», до адміністративного позову ОСОБА_1 , та до матеріалів справи №280/9134/25.

12 листопада 2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій остання не погоджується із доводами представника відповідача щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, викладених у відзиві на позов.

24 листопада 2025 року від третьої особи на адресу суду надійшли пояснення, які містять заперечення проти задоволення позову з огляду на недосягнення позивачем необхідного пенсінйого віку.

26 листопада 2025 ркоу від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на поясненя, у яких остання не погодужться із доводами третьої особи щодо недосягнення позивачем необхідного пенсійного віку.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась до оргінв пенсійного фонду України із заявою від 08 вересня 2025 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV.

З огляду на приписи Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженим постановою Пенсійного Фонду України 25 листопада 2005 року за № 22-1, вищезазначена заява з урахуванням принципу екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15 вересня 2025 року №10 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, у зв`язку із недосягненням необхідного пенсійного віку.

Згідно вказаного рішення вік позивача становить 47 років 00 місяців 27 днів, страховий стаж 37 років 11 місяців 14 днів, пільговий стаж за Списком №1 11 років 10 місяців 04 дні.

Вказаним рішенням позивача повідомлено про незарахування до пільгового стажу за Списком №1 період роботи з 01 квітня 2007 року по 31 жовтня 2009 року згідно довідки № 205 від 07 липня 2025 року, оскільки згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутній період з 01 квітня 2007 року по 12 жовтня 2007 року, період з 13 жовтня 2007 року по 31 жовтня 2007 року значиться як догляд за дитиною до трьох років. Документ про народження дитини та накази про надання відпустки по догляду за дитиною до трьох років до документів не долучено.

Не зараховано також період роботи з 14 квітня 2020 року по 31 жовтня 2024 року згідно даних трудової книжки НОМЕР_2 від 03 березня 1997 року, оскільки до документів не долучено довідку згідно додатку № 5 Порядку 637 та накази про атестацію робочих місць. Згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вищезазначений період вказаний як робота, зайнятість на якій дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Окрім того, не зараховано період роботи з 01 листопада 2024 року по 09 липня 2025 року згідно довідки № 20-47 від 09 липня 2025 року, оскільки довідка не відповідає формі додатку № 5 Порядку 637 та відсутні накази про атестацію робочих місць. Згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування зазначений період вказаний як робота, зайнятість на якій дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Позивач не погоджується із вказаним рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах та вважає його таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбачені Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частиною 1 статті 44 Закону № 1058-IV встановлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Підстави надання пенсії за віком на пільгових умовах визначені статтею 114 Закону №1058-IV.

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України ухвалено Закон № 2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій (далі Закон № 2148-VIII), що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-І, який містить пункт 1 частини 2 статті 114 такого змісту: На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом 1 цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

45 років які народилися по 31 березня 1970 року включно;

45 років 6 місяців з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року;

46 років з 1 жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року;

46 років 6 місяців з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року;

47 років з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року;

47 років 6 місяців з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року;

48 років з 1 жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року;

48 років 6 місяців з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року;

49 років з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року;

49 років 6 місяців з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року;

50 років з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону:

чоловікам на 1 рік за кожний повний рік такої роботи;

жінкам на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.

Зазначене зменшення пенсійного віку для жінок застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.

За приписами статті 12 Закону № 1788-XII, право на пенсію за віком мають: чоловіки після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом а статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2023 року № 213-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення (далі Закон № 213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом а статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.

В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15) стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15) встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 01 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам….

При цьому, Конституційний Суд України в пункті 4.4 Рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15) зазначив, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Окрім цього, слід звернути увагу на те, що у справах Щокін проти України (заяви №23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року) та Серков проти України (заява №39766/05, рішення від 07 липня 2011 року) Європейський суд з прав людини дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі якості закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Суд також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі №360/3611/20, відповідно до яких: …на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років. Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV….

За вказаних обставин, такі обов`язкові умови для призначення пенсії на пільгових умовах як досягнення певного віку та наявність стажу роботи, мають застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15), виходячи з принципу правової визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Отже, посилання відповідача на те, що позивач на момент звернення із заявою про призначення пенсії не досягла пенсійного віку, є необґрунтованими та судом відхиляються.

Разом з тим, суд зазначає, що зі змісту рішення від 15 вересня 2025 року №10 судом встановлено, що відповідач підтвердив наявність у ОСОБА_1 страхового стажу 37 років 11 місяців 14 днів, в тому числі стажу роботи за Списком №1 11 років 10 місяців 04 дні.

Вказане свідчить про відсутність спору між позивачем та відповідачем щодо:

- достатності у позивача з агального і пільгового стажу для призначення пенсії по Списку №1;

- неналежного підтвердження позивачем пільгового стажу чи відсутності доказів проведення атестації робочих місць;

- зайнятості повний робочий день із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників.

Згідно наявної в матеріалах справи копії паспорта ОСОБА_1 , остання народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , а отже на момент звернення із заявою від 08 вересня 2025 року про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1 досягла 47 -го річного віку.

З огляду на встановлені судом обставини суд дійшов висновку про те, що позивач не може бути позбавленою гарантованого Державою Україна пенсійного забезпечення.

На переконання суду, за наявності формальної підстави для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, законної мети такої відмови, яка спрямована на те, щоб відповідна пенсія була призначена тим особам, які мають на це законне право, в той же час позбавлення позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1, за встановлених судом вище обставин, буде не пропорційним втручанням в її право на отримання відповідних пенсійних виплат, гарантоване статтею 1 протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Відтак вимоги позивача про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком№1 згідно із пунктом «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 року підлягають задоволенню.

Що ж стосується виомог про зрахування до пільгового стажу переіоду роботи з 03 лютого 2005 року по 31 липня 2005 року, суд зазначає наступне.

За приписами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року року № 637 (далі - Порядок № 637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Механізм підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника визначає Порядок підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 10 листопада 2006 року №18-1 (далі - Порядок № 18-1).

Відповідно до пункту 3 цього Порядку підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (далі - підтвердження стажу роботи), здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (далі - Комісії).

За пунктом 6 Порядку основним завданням Комісії є розгляд заяв про підтвердження стажу роботи та прийняття за результатами їх розгляду рішень про підтвердження (відмову в підтвердженні) стажу роботи.

Для виконання покладених на Комісію завдань їй надається право: заслуховувати на своєму засіданні особу, яка подала заяву про підтвердження стажу роботи (далі - заявник), або її законного представника, або представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально; запрошувати на засідання як консультантів та експертів фахівців центральних і місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій; отримувати від заінтересованих органів інформацію, необхідну для підтвердження стажу роботи, у встановленому порядку; інформувати територіальні органи Пенсійного фонду України з питань, що входять до компетенції Комісії (пункт 7 Порядку).

Для підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, до заяви додаються: документи, які підтверджують факт припинення підприємства, установи, організації в результаті їх ліквідації (у тому числі архівні) - щодо підприємств, установ, організацій, ліквідованих до 01 липня 2004 року та/або щодо яких відсутні дані про проведення реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр);трудова книжка; документи (за наявності), видані архівними установами, зокрема: довідка про заробітну плату; копії документів про проведення атестації робочих місць; копії документів про переведення на іншу роботу, на роботу з неповним робочим днем, надання відпусток без збереження заробітної плати.

Заявник (його представник) може додатково подавати інші документи про стаж роботи (пункт 11 Порядку №18-1).

Рішення Комісій можуть бути оскаржені в Пенсійному фонді України або в судовому порядку (пункт 15 Порядку № 18-1).

Наказом Міністерства праці України за № 58 від 29 липня 1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Положення пункту 1.5 Інструкції вказують, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Разом з тим, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27 квітня 1993 року № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, не може впливати на його особисті права.

Отже, основним документом, який підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. При цьому, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення трудової книжки, бухгалтерських документів на підприємстві. У свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Так, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 03 березня 1997 року, копія якої міститься в матеріалах справи, позивач у період з 03 лютого 2005 року по 30 квітня 2020 року прцювала повний робочий день на ПРАТ «РОСАВА» за професіями, посадами прибиральником виробничих приміщень, в підготовчій дільниці виробництва великогабаритних шин апаратниуом приготування гумових клеїв та покриттів, учнем оператора подавання наповнювачів (технічного вуглецю), готувачем наважок інгредієнтів, складачем наважок інгредиєнтів: у підготовчому цеху виробництва великогабариних шин складачем наважок інгредиєнтів; у підготовчому цеху на дільниці виробництва великогабаритних шин складачем наважок інгредиєнтів; виробниче навчання за професією опертаора подавання наповнювачів (технічного вуглецю) проводилось безпосередньо в підготовчій дільниці виробництва великогабаритних шин.

Судом встановлено, що посади позивача, які остання займала у перід роботи з 03 лютого 2005 року по 08 листопада 2005 року (прибиральник виробничих приміщень) відносяться до посад, зайнятість на яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 1 з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 461, якими затверджено Списки виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

В той же час, згідно розрахунку стажу позивача, доданого відповідачем до суду разом із відзивом на позов, період роботи позивача з 03 лютого 2005 року по 08 листопада 2005 року не зараховано до пільгового стажу позивача. Причин такого не зарахування, оскаржуване рішення не містить.

Відтак, вимоги позивача про зарахування до її пільгвого стажу переіоду роботи з 03 лютого 2005 року по 08 листопада 2005 року підлягають задоволеню.

Що ж стосується вимог позивача про зархування до її пільгвого стажу періоду по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13 жовтня 2007 року по 31 жовтня 2009 року, то суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 56 Закону №1788 передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зокрема, пунктом «ж» вказаної норми, встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Згідно з частиною 2 статті 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 11 Закону № 1058 загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, при усиновленні дитини.

Відповідно до статті 179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. До страхового стажу зараховуються періоди, протягом яких особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за які щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до трудового стажу для призначення пенсії до 01 січня 2004 року (дата набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), зараховується до страхового стажу і порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Так, до 01 січня 2004 року до трудового стажу включалися всі періоди перебування у трудових відносинах, в тому числі у періоди відпусток: - для догляду за дитиною до 3-х років; - у зв`язку з вагітністю та пологами; - для догляду за дитиною відповідно до медичного висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Також до трудового стажу до 01 січня 2004 року включався час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Тому, до 1 січня 2004 року час догляду за дитиною до трьох років зараховується до страхового стажу матері, яка на час народження дитини не перебувала у трудових відносинах, - на підставі свідоцтва про народження дитини.

Отже, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до стажу роботи за спеціальністю.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №520/11152/16-а.

При цьому, суд наголошує, що відповідно до приписів пункту 11 Порядку № 637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі:

свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть);

документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Натомість в цій частині саме позивачем не виконано відповідні вимог, оскільки не надано копію свідоцтва про народження дитини.

Довідка з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5 не входить до переліку документів, на підставі яких встановлюється час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми згідно Порядку № 637.

Окрім того, зі змісту вищезазначеної довідки не можливо становити, що у спірний період позивач отримувала допомогу саме по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини.

Отже, позовні вимоги щодо зарахування до пільгового стажу періоду відпустки для догляду за дитиною до досягненння нею трирічного віку задоволенню не підлягають.

Що ж стсоується вимог про зарахування до пільгового стажу періодів роботи позивача з 14 квітня 2020 року по 31 жовтня 2024 року та з 01 листопада 2024 року по 31 липня 2025 року то суд зазначає наступне.

З оскаржуваного рішення вбачається, що вказані періоди роботи позивача не були зараховані до її пільгового стажу у зв`язку із ненаданням уточнюючої довідки, невідповідністю наданих довідкам Порядку № 637 та ненаданням наказів про атестацію.

В той же час, як заначались раніше, з урахуванням Порядку № 637 уточнююча довідка надається особою у випадку відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Так, згідно трудової книжки позивача Серії НОМЕР_3 від 03 березня 1997 року з 14 квітня 2020 року по 31 жовтня 2024 року позивач прцювала у ТОВ «РОСАВА ТАЙРЕС» в підготовчому цеху на дільниці виробництва великогабаратних машин складачем наважок інгредієнтів четвертого розряду.

Судом встановлено, що посади позивача, які остання займала у перід роботи з з 14 квітня 2020 року по 31 жовтня 2024 року відносяться до посад, зайнятість на яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 1 з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 461, якими затверджено Списки виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Заиписи щодо роботи позивача у період з 01 листопада 2024 року по 31 липня 2025 року в її трудовій книжці відсутні.

З урахуванням Порядку № 637 на підтвердження стажу позивачем до органу пенсійного фонду було надано довідку № 20-47 від 09 липня 2025 року не відповідає формі додатку № 5 до Порядку № 637.

При цьому, в чому полягає не відповідність наданої позивачем довідки формі додатку № 5 до Порядку № 637, згідно якої позивач з 01 листопада 2024 року працює у ТОВ «ПРЕМІОРІ» на посаді складача наважок інгредієнтів, зайнятість на якій дає право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 1, оскаржуване рішення та відзив на позов не містять.

Натомість, суд враховує, що відповідно до пункту 3 Порядку № 637 для підтвердження стажу роботи приймаються, зокрема, дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В оскражуваному рішенні відповідач зазначає, що періоди роботи позивача з 14 квітня 2020 року по 31 жовтня 2024 року та з 01 листопада 2024 року по 31 липня 2025 року згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вказані як робота, зайнятість на які дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Тобто, з урахуванням даних у трудовій книжці позивача, довідки № 20/47/22 та даних з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, позивачем підтверджено право на зарахування спірних періодів до її пільгового стажу.

Окрім того, варто зазначити, що відповідно до частини 5 статті 45 Закону №1058-IV відповідач не позбавлений можливості провести перевірку достовірності відомостей умов праці чи інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію.

З приводу необхідності надання наказів про атестацію робочого місця суд зазначає, що Верховний Суд сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а зазначила, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, відповідно до пункту б статті 13 Закону № 1788-XII.

Цей висновок є також застосовним і щодо осіб, зайнятих на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 1.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Підсумовуючи вище викладене, суд дійшов висновку про те, що періоди роботи позивача з 14 квітня 2020 року по 31 жовтня 2024 року та з 01 листопада 2024 року по 31 липня 2025 року (враховуючи дату зверненя позивача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1 08 вересня 2025 року) підлягають зарахуванню до її пільгового стажу.

При цьому вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити виплату призначеної пенсії задоволенню не підлягають, оскільки виплата пенсії з урахуванням положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1 здійснюється органом пенсійного фонду за місцем проживання пенсіонера, в даному випадку Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області, яке позивачем у якості відповідача 2 по справі не визначене. В той же час, з урахуванням положень Порядку №22-1 після здійснення призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1 матеріали звернення позивача будуть повернуті до органу пенсійного фонду за місцем проживання пенсіонера (Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області) для здійснення виплати позивачу призначеної пенсії за віком.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Доказів, які б спростували повністю доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, вказане, з урахуванням положень частини 3 статті 139 КАС України, судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 968,96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 243-246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15 вересня 2025 року №10 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити з 08 вересня 2025 року ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком№1 згідно із пунктом «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 року, зарахувавши до пільгового стажу за Списком №1 періоди роботи з 03 лютого 2005 року по 08 листопада 2005 року, з 14 квітня 2020 року по 31 жовтня 2024 року та з 01 листопада 2024 року по 31 липня 2025 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 26 грудня 2025 року.

Суддя Д.В. Татаринов