Справа № 160/15135/25
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «СОЮЗ» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «СОЮЗ» (далі ТОВ ВКФ «СОЮЗ», позивач) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
Також 16.06.2025р. від представника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшло клопотання із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
18.06.2025р. від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Також 18.06.2025р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останнім висловлено позицію аналогічну викладеній у позовній заяві, та додатково зазначено, що результати перевірки контрагентів позивача ґрунтуються лише на аналізі інформаційних баз податкового органу і не включають перевірку первинних документів. Позивач надав належно оформлені документи, що підтверджують реальність господарських операцій, рух активів та використання придбаного товару у власній виробничій діяльності. Контрагенти були включені до переліку ризикових платників після здійснення досліджуваних операцій, що виключає сумніви щодо їх добросовісності на момент виконання угод. Факт відкриття кримінального провадження щодо деяких контрагентів позивача не підтверджує нереальність операцій, оскільки діє презумпція невинуватості, а відповідач не надав доказів умисності дій позивача або злагодженості його дій з контрагентами. Позивач є добросовісним платником податків, має необхідні матеріальні та трудові ресурси, і контролюючий орган не спростував його презумпцію добросовісності. Також відсутні підстави для проведення позапланової виїзної перевірки, що тягне за собою скасування спірного податкового повідомлення-рішення.
Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
За результатами проведеної перевірки складено акт від 12.03.2025 №1085/04-36-07-05/24223928, яким зафіксовано встановлені під час перевірки допущення позивачем порушення приписів:
- п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.10 р. №2755-VI (зі змінами та доповненнями ), в результаті чого завищено податковий кредит на загальну суму 939 087 грн., що призвело до заниження податку на додану вартість на суму 939 087 грн., в т.ч. за червень 2018 року на суму 117 236 грн., за квітень 2021 року на суму 253 085 грн., за травень 2021 року на суму 153 600 грн., за червень 2021 року на суму 143 700 грн., за липень 2021 року на суму 156 420 грн., за вересень 2021 року на суму 115 046 грн. (ряд. 18 Декларації).
Не погодившись з вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся з означеним позовом про визнання його протиправним та скасування до суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Згідно з пунктом 75.1. статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до підпункту 75.1.2. пункту 75.1. статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.09.2020 у справі №520/8836/18, при оскарженні податкового повідомлення-рішення платник податків не позбавлений можливості посилатися на порушення контролюючим органом законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність такого рішення. Таким підставам позову, за їх наявності, суди мають надавати правову оцінку в першу чергу. Протиправність призначення та проведення контролюючим органом перевірки, за наслідками якої було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є достатньою підставою для висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення, що зумовлює відсутність необхідності перевірки порушення пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання.
Однією з підстав позовної заяви є посилання позивача на протиправне призначення відповідачем документальної позапланової виїзної перевірки позивача, за наслідками якої видано оскаржуване податкове повідомлення-рішення, за відсутності підстав, передбачених для цього Податковим кодексом України.
Так, судом встановлено, що правовими підставами призначення перевірки позивача у наказі ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 20.02.2025 року №1215-п вказано підпункти 78.1.1 та 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України.
Відповідно до п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.
Водночас, п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 ПК України передбачено, що документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.
Про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом (пункт 78.4 статті 78 ПК України).
Верховний Суд у постановах від 31 травня 2019 року у справі № 813/1041/18, від 14 березня 2019 року у справі № 808/2603/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 815/343/18, аналізуючи наведені правові положення, виклав позицію, що підпункти 78.1.1 та 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України передбачають абсолютно різні підстави для проведення позапланових перевірок, проте спільним для обох підстав є обставина ненадання або надання не у повному обсязі пояснень та документальних підтверджень протягом десяти календарних днів на письмовий запит контролюючого органу.
В разі надсилання запиту, де зазначено порушення платником податків законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, та в разі недотримання платником податків вимог щодо надання пояснень та документальних підтверджень, відповідна перевірка може бути призначена на підставі підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України.
У випадку надсилання запиту, в якому містяться відомості про виявлену недостовірність даних щодо відповідної декларації та не вжиття особою дій щодо надання у встановленому порядку відповіді на вказаний запит, перевірка може бути призначена на підставі підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України.
Таким чином, призначенню документальної позапланової перевірки, зокрема з підстав, визначених підпунктами 78.1.1 та 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України, передує ненадання (надання не в повному обсязі) платником податків пояснень та документальних підтверджень на письмовий запит контролюючого органу з відповідного питання, якщо такий запит оформлено і направлено відповідно до вимог законодавства.
Іншими словами, виникнення права призначення контролюючим органом перевірки за кожною із вказаних підстав є наслідком ненадання (надання не в повному обсязі) відповідних пояснень платником податків на законний запит контролюючого органу, поданий за наявності відповідних обставин, які кореспондують конкретній із таких підстав призначення перевірки.
Підпунктом 16.1.5 пункту 16.1 статті 16 ПК України встановлено обов`язок платника податків подавати на належним чином оформлену письмову вимогу контролюючих органів (у випадках, визначених законодавством) документи з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинні документи, регістри бухгалтерського обліку, фінансову звітність, інші документи, пов`язані з обчисленням та сплатою податків та зборів. У письмовій вимозі обов`язково зазначаються конкретний перелік документів, які повинен надати платник податків, та підстави для їх надання.
Відповідно до пункту 73.3 статті 73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.
Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити:
1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує;
2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати;
3) печатку контролюючого органу.
Письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб`єктам інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав:
1) за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи;
2) для визначення відповідності умов контрольованої операції принципу "витягнутої руки" під час здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу та/або для визначення рівня звичайних цін у випадках, визначених цим Кодексом;
3) виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків;
4) щодо платника податків подано скаргу про ненадання таким платником податків:
податкової накладної покупцю або про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування;
акцизної накладної покупцю або про порушення порядку заповнення та/або порядку реєстрації акцизної накладної;
5) у разі проведення зустрічної звірки;
6) в інших випадках, визначених цим Кодексом.
У разі якщо запит складено з порушенням вимог, визначених абзацами першим - п`ятим цього пункту, платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.
Питання застосування означеної норми вже було предметом неодноразового розгляду Верховним Судом.
Так, у постановах від 11 червня 2020 року у справі № 812/730/17, від 11 серпня 2021 року у справі № 804/6851/16 Верховний Суд зазначав, що запит контролюючого органу про надання відповідної інформації платником податків повинен визначати конкретні підстави, тобто наявність чітко окреслених обставин, які відповідно до пункту 73.3 статті 73 ПК України є умовою, за якої відповідний орган може звернутися із таким запитом. Без повідомлення вказаних фактів платник податків позбавлений об`єктивної можливості надати вмотивовані пояснення та їх документальне підтвердження.
У постанові від 23 квітня 2019 року у справі № 813/1757/18 Верховний Суд виснував, що формою реалізації повноважень контролюючого органу є спрямування письмового запиту до платника податків із зазначенням у запиті про правопорушення з боку такого платника та необхідність надання ним пояснень та документів. Метою запиту є підтвердження або спростування інформації, яка є у контролюючого органу, при цьому достовірність такої інформації про правопорушення може бути як категорична, так і умовна. Встановлення факту порушення та формування висновків про це можливо лише після отримання запитуваної контролюючим органом інформації. Наведення у запиті з посиланням на податкову інформацію, як можливого порушення, а не категоричного висновку про правопорушення з боку платника податків, передбачає наявність податкової інформації, яка потребує додаткової перевірки, що можливо реалізувати шляхом здійснення запиту та проведення аналізу після отримання запитуваної інформації. Згідно з висновком Верховного Суду в цій постанові окремі недоліки в оформленні запиту не можуть слугувати підставою для відмови у наданні інформації на запит. Разом з тим, запити контролюючого органу повинні бути оформлені таким чином, щоб платник податків міг усвідомлювати, на які ймовірні порушення податкового законодавства робить посилання контролюючий орган, задля надання необхідного обсягу документів для спростування наявної у контролюючого органу інформації.
З огляду на наведене, суд зазначає, що, з урахуванням підстав позову у цій справі, встановленню та правовій оцінці підлягають обставини того, чи було додержано змістовний зв`язок між вказаними у запитах відповідача підставами для їх направлення та зазначеними у наказі про проведення перевірки підставами її призначення у разі ненадання пояснень на такі запити.
Судом встановлено, що юридичною підставою призначення документальної позапланової виїзної перевірки позивача відповідно до наказу від 20.02.2025р. №1215-п слугували підпункти 78.1.1 та 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України, якими регламентовано призначення перевірки у випадку ненадання платником податків у встановлений законом строк пояснень та їх документального підтвердження на письмовий запит, надісланий контролюючим органом у зв`язку із отриманням податкової інформації, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України) та у зв`язку із виявленням недостовірних даних, що містяться у податкових деклараціях (п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 ПК України).
При цьому судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що контролюючим органом на податкову адресу позивача засобами поштового зв`язку рекомендованими листами з повідомленнями про вручення було надіслано наступні запити «Про надання інформації (пояснень та їх документальних підтверджень)»:
Відповідно до п.п.73.3.2 п.73.3 ст.73 ПК України запит вважається належним чином врученим, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Водночас, п.42.2 ст.42 ПК України передбачено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно з п.42.5 ст.42 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику). У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
За приписами п.п.73.3.3 п.73.3 ст.73 ПК України платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані надавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом), у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
При цьому, як вказано вище, п.п.73.3.4 п.73.3 ст.73 ПК України передбачено, що у разі якщо запит складено з порушенням вимог, визначених абзацами першим - п`ятим пункту 73.3 статті 73 цього Кодексу, платник податків звільняється від обов`язку надання відповіді на такий запит.
Також у запитах по взаємовідносинам з ТОВ «ЕЛІКС-ЛЮКС», ТОВ «СПРІНГ ПРОМ» зазначено, що згідно проведеного аналізу інформаційних баз контролюючого органу (ІС «ПОДАТКОВИЙ БЛОК»), архів електронної звітності (ЄРПН) виникає сумнів стосовно реалізації на адресу ТОВ ВКФ «СОЮЗ» вищезазначених товарів, у зв`язку з відсутністю послуг щодо транспортування товарів, крім того в цьому ж періоді здійснює придбання та реалізацію різноманітних товарів на багатьох контрагентів з різних областях України, тому неможливо підтвердити господарську операцію без аналізу первинних документів, товарно-транспортних накладних, встановити походження (виробника) товарів без сертифікату/паспорту якості.
Таким чином, зі змісту означених запитів встановлено, що всі ці запити містять посилання на результати аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, та виявлені факти, які, на думку контролюючого органу, свідчать про порушення платником податків (позивачем) податкового законодавства із зазначенням конкретних норм такого законодавства, яке, на думку відповідача, було порушене позивачем і контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Відтак, доводи позивача відносно того, що вказані запити не містять зазначення будь-якої податкової інформації, яка свідчила б саме про порушення з боку ТОВ ВКФ «СОЮЗ» вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є безпідставними та спростовуються змістом цих запитів.
Також суд зазначає, що вказані запити, як і передбачено приписами п.73.3 ст.73 ПК України, підписані уповноваженою особою контролюючого органу, а також містять підстави для їх надіслання, із зазначенням інформації, яка це підтверджує; перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати; печатку контролюючого органу.
Отже, підстави для звільнення позивача від обов`язку надавати відповідь на ці запити відповідача у розумінні приписів п.п.73.3.4 п.73.3 ст.73 ПК України були відсутні.
Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не було доведено наявності підстав для призначення документальної позапланової перевірки позивача відповідно до п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 ПК України (через ненадання платником податків у встановлений законом строк пояснень та їх документального підтвердження на письмовий запит, надісланий контролюючим органом у зв`язку із виявленням недостовірних даних, що містяться у податкових деклараціях), оскільки запитів про надання інформації з підстав виявлення недостовірних відомостей у податкових деклараціях відповідач до позивача не надсилав.
У постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 280/1475/19 Верховний Суд вказав, що підпункт 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України вимагає від контролюючого органу при надісланні письмового запиту про надання інформації та її документального підтвердження з цієї підстави зазначати виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію.
Відповідно за наслідками ненадання позивачем відповіді на ці обов`язкові письмові запити контролюючий орган мав привід призначити документальну позапланову виїзну перевірку саме на підставі підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України, а не на підставі підпункт 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України, тож в цій частині ГУ ДПС у Дніпропетровській області помилилось із вибором підстави проведення перевірки.
У постанові від 27 березня 2018 року у справі № 813/2162/17 Верховний Суд визнав, що розбіжність між правовими підставами, визначеними у запиті про надання інформації та у наказі про проведення податкової перевірки, свідчить про невідповідність наказу контролюючого органу вимогам пункту 3 частини другої статті 2 КАС України.
Відтак, відсутність підстави для проведення перевірки, яка зазначена у наказі, вказує на протиправність її проведення і є істотним порушенням, яке впливає на законність її наслідків.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 серпня 2024 року по справі № 420/5252/19.
Враховуючи наведене, суд висновує, що в цій частині перевірку позивача призначено протиправно, що є окремою підставою для скасування прийнятого за її результатами рішення.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
У розвиток зазначеного підходу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі №816/228/17 вказала, що підставами для скасування рішень, прийнятих за наслідками перевірки, є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Водночас, неузгодженість між змістом запиту та наказу про проведення перевірки і призначення податкової перевірки з тієї підстави, відповідно до якої у платника податків не запитувалась інформація, свідчить саме про необґрунтованість відповідного наказу як рішення суб`єкта владних повноважень. Підпункти 78.1.1. та 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України як підстави для призначення документальної позапланової перевірки передбачають можливість її призначення у випадку ненадання письмових пояснень і їх документального підтвердження на письмовий запит з конкретних питань. Відповідно, за відсутності факту направлення з цих питань запиту відповідно до вимог абзацу дев`ятого пункту 73.3 статті 73 ПК України відсутні підстави вважати, що платник податків не надав відповіді на запит, тобто, не виникла законна підстава для проведення перевірки на підставі підпунктів 78.1.1 та 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України. Втім, відсутність підстави для проведення перевірки, яка зазначена у наказі, вказує на протиправність її проведення і є істотним порушенням, яке впливає на законність її наслідків.
Аналогічна правова позиція також викладена у постановах Верховного від 22.09.2020 у справі №520/8836/18 та від 19 серпня 2024 року по справі №420/5252/19.
В той же час, з урахуванням принципу офіційного з`ясування обставин справи, суд вважає за необхідне також надати оцінку доводам сторін щодо реальності (нереальності) спірних господарських операцій по взаємовідносинам з усіма контрагентами, що викладені акті перевірки.
Так, відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та отримання послуг.
При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Отже необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.
За змістом приписів абз.1 п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до абз.2 п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України у разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Пунктом 200.1 статті 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Згідно з абз.1 п.200.2 ст.200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Пунктом 200.4 статті 200 ПК України передбачено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, які є підставою для формування податкового обліку платника податків. Податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-ХІV) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а його статтею 3 передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також в пп.1.2 п.1, пп.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704 (далі - Положення), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Відповідно до ч.2 ст.9 вказаного Закону та п.2.4 Положення первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок. Крім того, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Наявність належно оформлених первинних документів є обов`язковою ознакою господарської операції, однак не єдиною. По своїй правовій суті господарська операція є операція, яка змінює зміст активів платника податку, а первинні документи лише підтверджують факт її проведення.
Згідно зі ст.1 Закону №996-ХІV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Із зазначеного слідує, що наслідки господарської операції можуть враховуватися суб`єктом господарювання для цілей бухгалтерського та податкового обліку, у тому числі при формуванні доходів, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, та податкового кредиту, тільки у випадку підтвердження здійснення цієї операції відповідними первинними документами, що мають відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, хоч і первинний документ наявний, у податковому та бухгалтерському обліку вони не можуть відображатися.
З аналізу наведених норм слідує, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції - дії або події, що спричинили реальні зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, тобто майновому стані платника податків. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
Таким чином, основною первинною ознакою господарської операції є її реальність, а наявність первинних документів є вторинною, похідною ознакою. Належне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами не свідчить про безумовну їх відповідність самому змісту операції. Правові наслідки створює саме господарська операція, а не первинні документи.
Виконання умов зазначеного договору підтверджується: видатковими накладними №РН-38 від 18.06.2018, №РН-33 від 18.06.2018, №РН-28 від 18.06.2018, №РН-26 від 18.06.2018, №РН-25 від 18.06.2018, №РН-41 від 18.06.2018; рахунками-фактурами №СФ-38 від 18.06.2018 на загальну суму 124 656,00 грн., №СФ-33 від 18.06.2018 на загальну суму 89 040,00 грн, №СФ-28 від 18.06.2018, на загальну суму 111 300,00 грн, №СФ-26 від 18.06.2018 на загальну суму 111 300,00 грн, №СФ-25 від 18.06.2018 на загальну суму 133 560, 00 грн, №СФ-41 від 18.06.2018 на загальну суму 133 560, 00 грн; товарно-транспортними накладними від 18.06.2018; виписками по особовому рахунку за 07.09.2018; за період з 16.08.2018 по 17.08.2018; за 20.08.2018; за 29.08.2018; за 10.10.2018; за 18.09.2018-19.09.2018 з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО».
ТОВ «БІАЛ» склало та зареєструвало в ЄРПН податкові накладні №38, №41, №33, №28, №25 і №26 від 18.06.2018, що підтверджується відповідними квитанціями про реєстрацію в ЄРПН.
Виконання умов зазначеного договору підтверджується: видатковими накладними №РН-100 від 19.04.2021, №РН-101 від 19.04.2021, №РН-102 від 19.04.2021; товарно-транспортними накладними від 19.04.2021; рахунками-фактурами №СФ-100 від 19.04.2021 на суму 520 632,00 грн; №СФ-101 від 19.04.2021 на суму 495 840, 00 грн; №СФ-102 від 19.04.2021 на суму 502 038,00 грн; виписками по особовому рахунку з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» за період 11.05.2021 по 13.05.2021, за 09.07.2021, за 19.07.2021, за 12.08.2021, за 27.08.2021, за 06.09.2021, за 17.09.2021, за 28.09.2021, за 25.10.2021, за 26.11.2021.
ТОВ «ЕЛІКС-ЛЮКС» склало та зареєструвало в ЄРПН податкові накладні №102 від 19.04.2021, №100 від 19.04.2021, №101 від 19.04.2021, що підтверджується відповідними квитанціями про реєстрацію в ЄРПН.
Виконання умов зазначеного договору підтверджується: видатковими накладними №РН-114 від 21.05.2021; №РН-115 від 21.05.2021; товарно-транспортними накладними від 21.05.2021; рахунками-фактурами №СФ-114 від 21.05.2021 на суму 430 080,00 грн, №СФ-115 від 21.05.2021 на суму 491 520, 00 грн; платіжним дорученням №3085 від 11.06.2021.
12.01.2023 між ТОВ «СПРІНГ ПРОМ» (Первісний кредитор) та ПП «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ДНІПРО 2006» (Новий кредитор), ТОВ ВКФ «СОЮЗ» (Боржник) було укладено Договір №01/01 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги виконання грошового зобов`язання у сумі 650000,00 (шістсот п`ятдесят тисяч) грн. 00 копійок за договором № 01/05 від 21.05.2021 р. (надалі - Основний Договір), що укладено між Первісним кредитором та Боржником, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору. Також між Первісним кредитором та Боржником було відображено залишок заборгованості в Акті звіряння взаєморозрахунків від 12.01.2023.
ТОВ «ВКФ «СОЮЗ» було здійснено оплату новому кредитору ПП «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ДНІПРО 2006», що підтверджується випискою по особовому рахунку за 12.01.2023, за 20.02.2023, за 31.01.2023 з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО».
23.08.2023 ТОВ «СПРІНГ ПРОМ» (Первісний кредитор) та ПП «ГРАНДМЕТАЛ І К» (Новий кредитор), ТОВ ВКФ «СОЮЗ» (Боржник) було укладено Договір №03/08 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги виконання грошового зобов`язання у сумі 71 600,00 (Сімдесят тисяч шістсот) грн. 00 копійок за договором № 01/05 від 21.05.2021 р. (надалі - Основний Договір), що укладено між Первісним кредитором та Боржником, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору. Також між Первісним кредитором та Боржником було відображено залишок заборгованості в Акті звіряння взаєморозрахунків від 23.08.2023.
ТОВ «ВКФ «СОЮЗ» було здійснено оплату новому кредитору ПП «ГРАНДМЕТАЛ І К», що підтверджується випискою по особовому рахунку за 03.01.2024 з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО».
ТОВ «СПРІНГ ПРОМ» склало та зареєструвало в ЄРПН податкові накладні №114 від 21.05.2021, №115 від 21.05.2021, що підтверджується відповідними квитанціями про реєстрацію в ЄРПН.
Виконання умов зазначеного договору підтверджується: видатковими накладними №РН-26 від 22.06.2021; №РН-27 від 22.06.2021; товарно-транспортними накладними 22.06.2021; рахунками-фактурами №СФ-26 від 22.06.2021 на загальну суму 402 360, 00 грн, №СФ-27 від 22.06.2021 на загальну суму 459 840,00 грн; випискою по особовому рахунку з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» за 14.07.2021.
14.04.2023 між ТОВ «НОРДІКА КОМ» (Первісний кредитор) та ПП «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ДНІПРО 2006» (Новий кредитор), ТОВ ВКФ «СОЮЗ» (Боржник) було укладено Договір №01/04 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги виконання грошового зобов`язання у сумі 600 000,00 (шістсот тисяч) грн. 00 копійок за договором № 01/06 від 22.06.2021 р. (надалі - Основний Договір), що укладено між Первісним кредитором та Боржником, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору. Також між Первісним кредитором та Боржником було відображено залишок заборгованості в Акті звіряння взаєморозрахунків від 14.04.2023.
ТОВ «ВКФ «СОЮЗ» було здійснено оплату новому кредитору ПП «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ДНІПРО 2006», що підтверджується випискою по особовому рахунку за 03.05.2023, за 07.06.2023, за 14.04.2023 з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО».
23.08.2023 ТОВ «НОРДІКА КОМ» (Первісний кредитор) та ПП «ГРАНДМЕТАЛ І К» (Новий кредитор), ТОВ ВКФ «СОЮЗ» (Боржник) було укладено Договір №02/08 про відступлення права вимоги відповідно до якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги виконання грошового зобов`язання у сумі 62 200,00 (Шістдесят дві тисячі ) грн. 00 копійок за договором № 01/06 від 22.06.2021 р. (надалі - Основний Договір), що укладено між Первісним кредитором та Боржником, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору. Також між Первісним кредитором та Боржником було відображено залишок заборгованості в Акті звіряння взаєморозрахунків від 23.08.2023.
ТОВ «ВКФ «СОЮЗ» було здійснено оплату новому кредитору ПП «ГРАНДМЕТАЛ І К», що підтверджується випискою по особовому рахунку за 03.01.2024 з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», що підтверджується випискою по особовому рахунку за 03.01.2024 з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО».
ТОВ «НОРДІКА КОМ» склало та зареєструвало в ЄРПН податкові накладні №26 від 22.06.2021, №27 від 22.06.2021, що підтверджується відповідними квитанціями про реєстрацію в ЄРПН.
Виконання умов зазначеного договору підтверджується: видатковими накладними №РН-95 від 19.07.2021; №РН-96 від 19.07.2021; товарно-транспортними накладними 19.07.2021; рахунками-фактурами №СФ-95 від 19.07.2021 на загальну суму 483 480, 00 грн, №СФ-96 від 19.07.2021 на загальну суму 455 040,00 грн; випискою по особовому рахунку за 09.08.2021 з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО».
23.08.2023 між ТОВ «Ю.БІ.ПРО» (Первісний кредитор) та ПП «ГРАНДМЕТАЛ І К» (Новий кредитор), ТОВ ВКФ «СОЮЗ» (Боржник) було укладено Договір №01/08 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги виконання грошового зобов`язання у сумі 738 520,00 (Сімсот тридцять вісім тисяч п`ятсот двадцять) грн. 00 копійок за договором № 01/07 від 19.07.2021 р. (надалі - Основний Договір), що укладено між Первісним кредитором та Боржником, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору. Також між Первісним кредитором та Боржником було відображено залишок заборгованості в Акті звіряння взаєморозрахунків від 14.04.2023.
ТОВ «ВКФ «СОЮЗ» було здійснено оплату новому кредитору ПП «ГРАНДМЕТАЛ І К», що підтверджується випискою по особовому рахунку за 03.01.2024 з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» за 23.08.2023, за 05.10.2023, за 06.11.2023, за 03.01.2024.
ТОВ «Ю.БІ.ПРО» склало та зареєструвало в ЄРПН податкові накладні №95 від 19.07.2021, №96 від 19.07.2021, що підтверджується відповідними квитанціями про реєстрацію в ЄРПН.
Операції також відображено в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 2010 за липень 2021 року; оборотно-сальдовій відомості по рахунку 361 за липень 2021 року, оборотно-сальдовій відомості по рахунку 10 за липень 2021 року; оборотно-сальдовій відомості по рахунку 631 за 01.07.21-31.03.25; оборотно-сальдовій відомості по рахунку 26 за липень 2021 року.
Виконання зазначеного договору підтверджується: видатковими накладними №РН-70 від 17.09.2021; №РН-89 від 17.09.2021; товарно-транспортними накладними 17.09.2021; рахунками-фактурами №СФ-70 від 17.09.2021 на загальну суму 339 480, 00 грн, №СФ-89 від 17.09.2021 на загальну суму 350 796, 00 грн; випискою по особовому рахунку з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» за 08.10.2021.
24.10.2022 між ТОВ «ЮНІК ГРУПС» (Первісний кредитор) та ПП «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» «ДНІПРО 2006» (Новий кредитор), ТОВ ВКФ «СОЮЗ» (Боржник) було укладено Договір №01/10 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги виконання грошового зобов`язання у сумі 1 000 428, 00 (Один мільйон чотириста двадцять вісім тисяч) грн. 00 копійок за договором № 17/09 від 17.09.2021 р. (надалі - Основний Договір), що укладено між Первісним кредитором та Боржником, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору. Також між Первісним кредитором та Боржником було відображено залишок заборгованості в Акті звіряння взаєморозрахунків від 24.10.2023.
ТОВ «ВКФ «СОЮЗ» було здійснено оплату новому кредитору ПП «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» «ДНІПРО 2006», що підтверджується випискою по особовому рахунку 24.10.2022, 10.11.2022, 22.11.2022, за 12.12.2022, за 20.03.2023 з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО».
ТОВ «ЮНІК ГРУПС» склало та зареєструвало в ЄРПН податкові накладні №70 від 17.09.2021, №89 від 17.09.2021, що підтверджується відповідними квитанціями про реєстрацію в ЄРПН.
Операції також відображено в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 2010 за вересень 2021 року; оборотно-сальдовій відомості по рахунку 361 за вересень 2021 року, оборотно-сальдовій відомості по рахунку 10 за вересень 2021 року; оборотно-сальдовій відомості по рахунку 631 за 01.09.21-31.03.25; оборотно-сальдовій відомості по рахунку 26 за вересень 2021 року.
Матеріалами справи підтверджується та не спростовано відповідачем, що перевезення товару, поставленого позивачу вищевказаними контрагентами, здійснювалось позивачем із використанням транспортних засобів, що перебувають у його власності або на законних підставах у користуванні.
Перевезення товару, отриманого від ТОВ «ЮНІК ГРУПС», здійснювалось у межах Договору про надання транспортних послуг від 02.01.2021. Надання послуг підтверджується Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №ОУ-0000009 від 30.09.2021. Перевізником було виставлено рахунок-фактуру № СФ-0000009 від 30.09.2021 на суму 13 815,36 грн. Оплата послуг перевізника підтверджується платіжними дорученнями №3412 від 05.10.2021 на суму 6 000,00 грн та №3448 від 21.10.2021 на суму 7 815,36 грн, оплату відображено у виписках по особовому рахунку АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» за 05.10.2021, за 21.10.2021 з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО».
Вищевказані документи оформлені відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Як слідує з наданих до суду документів, розбіжності між сумами податкових зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським відносинам позивача з вказаними контрагентами-постачальниками відсутні.
Контролюючим органом також не надано до суду будь-яких заперечень щодо того, що всі податкові накладні, виписані вищевказаними контрагентами позивача, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, при цьому до них не наведено жодних зауважень.
Отже, позивачем було надано документи, які дають можливість дійти висновку про рух активів у процесі здійснення зазначених вище господарських операцій.
На думку суду, надані позивачем первинні документи належним чином підтверджують формування показників податкової звітності позивача та вказують, що господарські операції, які є підставою для формування податкового обліку підприємства, відбулись в об`єктивній дійсності, зокрема, внаслідок їх вчинення майновий стан позивача та його контрагентів змінився, що свідчить про рух активів.
Щодо посилання відповідача на відсутність у позивача сертифікатів якості на придбаний товар та, як наслідок, висновок контролюючого органу про нереальність господарських операцій з придбання такого товару, суд зазначає наступне.
Обов`язкова наявність сертифікатів якості (паспортів якості) та інших документів була передбачена Декретом Кабінету Міністрів «Про стандартизацію і сертифікацію», який втратив чинність з 1 січня 2018 року.
Перелік первинних документів щодо оформлення господарської операції визначений ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Сертифікат якості на товар не належить до документів, на підставі яких формується бухгалтерський і податковий облік та не містить відомостей про господарську операцію, ненадання платником податків у спірних правовідносинах сертифікатів якості товару не є доказом наявності складу податкового правопорушення та не може свідчити про відсутність реального здійснення господарських операцій.
Сертифікати якості за своїм змістом не можуть доводити або спростовувати факт поставки товарів, оскільки містять виключно інформацію стосовно відповідності товарів стандартам та умовам (якості).
Аналогічна позиція висловлена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі №520/4829/19.
При цьому сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.
Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.05.2023 у справі №360/1283/20, та від 03.03.2023 у справі № 804/644/16.
По-перше, не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його безпосереднім контрагентом.
Навіть, якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) і порушив вимоги податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ за правочином з таким контрагентом у разі, якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування, сплатив за виконані послуги і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту та здійснених витрат.
При цьому жодна норма законодавства не встановлює обов`язку покупця бути обізнаним про джерело походження товару.
По-друге, також жодною нормою законодавства України не передбачається обов`язку платників податків одержувачів товарів вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо повноти сплати ними податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ними законодавчих приписів, а також наявність у цих контрагентів умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
Відсутність у вказаних контрагентів-постачальників матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ними господарських операцій та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.
Тож, допущені контрагентом порушення вимог законодавства при веденні господарської діяльності можуть спричинити настання відповідальності щодо нього та не впливають на право позивача на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість та до складу бюджетного відшкодування сплаченого у попередніх періодах постачальнику податку на додану вартість.
Суд зазначає, що висновки контролюючого органу про відсутність у контрагентів позивача (по ланцюгу постачання) трудових та матеріально-технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації наявної в базі даних ДПС, проте податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, носить виключно інформативний характер та сама по собі, окремо від інших доказів або за їх відсутності, не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.
Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
По-перше, податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, не може однозначно свідчити про нереальність господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, які є підставами формування бухгалтерського обліку, які як встановлено судом були надані позивачем.
По-друге, суд вказує, що сама по собі відсутність необхідних матеріальних чи трудових ресурсів у контрагентів платника податків не є безумовним свідченням нереальності господарської операції, оскільки їх (ресурсів) наявність або відсутність у господарюючих суб`єктів не має правового значення для вирішення питання про наявність наміру сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених укладеними правочинами.
При цьому контролюючим органом не надано належних та допустимих доказів на спростування реальності господарських операцій, зокрема, не долучено до матеріалів перевірки жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб саме позивача або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду відносно контрагента позивача, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Контролюючим органом не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення спірних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) позивача та наміру одержати економічний ефект. Податкова ж інформація щодо контрагентів позивача не може слугувати підставою для відмови позивачу в отриманні податкової вигоди за відсутності доведення податковим органом недобросовісних узгоджених дій сторін господарської операції або обізнаності платника податку із податковими зловживаннями контрагентів.
Разом з тим, зазначені обставини, які фактично носять характер припущень з боку контролюючого органу, недостатньо, щоб стверджувати про нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 12.12.2019 у справі №814/1439/17 та від 26.01.2023 у справі №280/5647/19.
Крім того, суд вказує, що контролюючим органом не було проведено контрольних заходів щодо контрагентів-постачальників позивача та дослідження їх первинних документів, не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у цих контрагентів трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності з надання послуг, обумовленого укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про протиправну поведінку контрагентів та про обізнаність платника податків - позивача щодо такої поведінки та злагодженості дій між ними.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 10.05.2023 року у справі № 810/1052/15.
Слід також зауважити, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товар, незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.
Такий висновок узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №К/9901/1349/17.
Суд також зазначає, що ТОВ «ТЕХ-С КОМПАНІ» не є контрагентом позивача, а взаємовідносини та господарські операції з цим суб`єктом господарювання не підлягали перевірці під час здійснення контрольних заходів, у зв`язку із чим інформація про ризиковий статус ТОВ «ТЕХ-С КОМПАНІ» не може використовуватися як підстава для висновків, викладених у акті перевірки, та не має жодного правового значення для оцінки правомірності господарських операцій позивача.
Крім того, перелік матеріалів, які можуть бути використані посадовими особами для висновків за результатами перевірок, визначено пунктами 77.8, 78.7 та 83 ПК України. Окремі документи з матеріалів кримінальних проваджень (за виключенням судових рішень), як-то протоколи допиту учасників кримінального провадження, письмові пояснення осіб, постанови слідчих, клопотання прокурорів, тощо не віднесені до такого переліку. Відповідно до положень КАС України підстави для висновків суду є відомості отримані судом під час судового засідання, і суд не в праві обґрунтовувати свої рішення окремими твердженнями органів досудового слідства.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 27 березня 2018 року у справі №816/809/17 (адміністративне провадження №К/9901/1349/170), сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.
Суд зазначає, що саме по собі порушення кримінального провадження без доведеності фіскальним органом, на підставі належних та допустимих доказів здійснення контрагентом протиправної, злочинної діяльності, що спрямована на формування необґрунтованої податкової вигоди, та без доведення обізнаності платника податків про незаконний характер діяльності контрагентів, не може бути належним доказом протиправного формування платником податків даних податкового обліку.
Відповідно до ч.6 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Самі ж протоколи допиту досудового розслідування чи інші матеріали досудового розслідування до винесення вироку в рамках кримінального провадження не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві. Тобто, доказове значення в адміністративному процесі може мати виключно вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили.
Таким чином, посилання контролюючого органу на наявність кримінальних проваджень стосовно контрагентів позивача не може бути прийнято до уваги судом, оскільки відповідно до положень частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, проте відповідачем, всупереч вимог частини 2 статті 77 КАС України, такого доказу як вирок надано до суду не було.
Суд також зазначає, що господарські операції між позивачем та ТОВ «СПРІНГ ПРОМ», ТОВ «НОРДІКА КОМ», ТОВ «Ю.БІ.ПРО» та ТОВ «ЮНІК ГРУПС» (контрагентами, які є учасниками кримінального провадження) відбувалися у періоди з 01.05.2021 по 31.05.2021, з 01.06.2021 по 30.06.2021, з 01.07.2021 по 31.07.2021 та з 01.09.2021 по 30.09.2021, тоді як відомості про кримінальне правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.12.2022 року. Тобто, на дату здійснення господарських операцій контрагенти позивача не були учасниками цього кримінального провадження.
Разом з цим, суд звертає увагу, що принцип індивідуальної податкової відповідальності - один з принципів, на яких базується чинне податкове законодавство України. Так, відповідно до статті 47 Податкового кодексу України складання податкової звітності покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.
Відповідно до ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що свідчить про те, що, у разі коли контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо неплатника, а не інших осіб, у т.ч. його контрагентів. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сплачених ним у ціні товару (послуг) відповідних сум до складу податкового кредиту з ПДВ, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб`єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі «Булвес АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».
Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив в рішенні у справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», у пункті 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.
Згідно зі ст.ст.46-49 Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку, при цьому такий платник податків несе самостійну відповідальність за порушення ведення податкового обліку.
Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, фіктивної господарської діяльності контрагентів позивача, безтоварності господарських операцій, відсутності зв`язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб вказаних підприємств за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.
При цьому, як на час укладення угод між позивачем та його означеними вище контрагентами, так і на час їх виконання, а також на час розгляду справи судом вказані суб`єкти господарювання знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також є платниками податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Виписані цими суб`єктами господарювання податкові накладні на підставі укладених з позивачем договорів оформлені з дотриманням вимог ст.201 Податкового кодексу України та зареєстровані в ЄРПН, що відповідачем не заперечується.
Відповідні податкові зобов`язання та податковий кредит по взаємовідносинам з вказаними контрагентами були задекларовані позивачем у податковій звітності з податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
В контексті наведеного суд зазначає, що на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, позивачем надано належно оформлені первинні документи та інші документи, складені в межах вчинених господарських операцій, які в сукупності свідчать про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій та використання їх в межах господарської діяльності позивача, що є підставою для формування платником податкового обліку.
Контролюючим органом не подано доказів, які б однозначно свідчили про неправдивість одержаних від платника документів, підтверджували б фіктивний характер спірних операцій та недобросовісність позивача як платника податків; також відповідачем не надано суду жодних доказів, які підтверджували б те, що вчинення правочинів (укладення договорів), на підставі яких виникли взаємовідносини між позивачем та його вищевказаними контрагентами-постачальниками, не відповідали б дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов`язків чи свідчили б про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності товариства, господарській меті з метою досягнення правових наслідків та які порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на таке.
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. ст. 242-244, 246, 250, 254, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова