Справа № 990/593/25
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2025-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 грудня 2025 року

м. Київ

справа №990/593/25

адміністративне провадження №П/990/593/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідачки Ханової Р.Ф.

суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я., Хохуляка В.В., Юрченко В.П.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Вищої ради правосуддя в особі Секретаріату Вищої ради правосуддя (вулиця Студентська, 12-а, місто Київ, 04050) про визнання протиправним та скасування рішень,-

УСТАНОВИВ:

18 грудня 2025 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) до Вищої ради правосуддя в особі Секретаріату Вищої ради правосуддя (далі також - Вища рада правосуддя, відповідач), в якому позивачка просить Суд визнати протиправними та скасувати: (1) висновок Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25, згідно з яким відповідно до довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 виявлено інформацію, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком, та ; (2) Довідку про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком від 26 червня 2025 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Ханова Р. Ф. - головуюча суддя, судді: Бившева Л. І., Олендер І. Я., Хохуляк В.В., Юрченко В.П.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано позивачці подати до суду обґрунтовану заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку. Також позивачці необхідно було надати копію висновку Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25, який оскаржується у цій справі.

24 грудня 2025 року до Верховного Суду від позивачки надійшло клопотання про усунення недоліків адміністративного позову, в якому ОСОБА_1 обґрунтовувала поважність пропуску строку звернення до суду з цим позовом. Позивачка також просила витребувати у Вищої ради правосуддя копію висновку Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25, який оскаржується у цій справі.

Дослідивши подані ОСОБА_1 процесуальні документи та вирішуючи питання щодо можливості відкриття провадження у цій справі, Суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Щодо оскарження Довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком від 26 червня 2025 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом , який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, ухвалювати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень ухвалив рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття охоронюваний законом інтерес, що міститься у законах України, згідно з п. 3.6 мотивувальної частини цього Рішення означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України, конкретизоване у законах України, право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка висловила свій намір бути обраною членом Вищої ради правосуддя з`їздом суддів України.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про запобігання корупції» стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, а також посад з підвищеним корупційним ризиком, перелік яких затверджується Національним агентством, проводиться спеціальна перевірка, у тому числі щодо відомостей, поданих особисто.

Частиною другої цієї статті визначено, що стосовно кандидатів на посади члена Вищої ради правосуддя, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, обрання яких здійснюється з`їздом суддів України, з`їздом адвокатів України, всеукраїнською конференцією прокурорів, з`їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ, організація проведення спеціальної перевірки покладається на секретаріат Вищої ради правосуддя, секретаріат Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відповідно.

Відповідно до примітки цієї статті посада члена Вищої ради правосуддя належить до посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища.

Частиною другої статті 58 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що рішення про призначення (обрання) або про відмову у призначенні (обранні) на посаду, пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, приймається після проведення спеціальної перевірки.

У разі встановлення за результатами спеціальної перевірки відомостей про претендента на посаду, які не відповідають встановленим законодавством вимогам для зайняття посади, посадова особа (орган), яка (який) здійснює призначення (обрання) на цю посаду, відмовляє претенденту у призначенні (обранні) на посаду.

Особа, щодо якої за результатами спеціальної перевірки встановлено обставини, які є підставою для відмови у призначенні (обранні) на посаду, вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку.

Рішення про відмову у призначенні (обранні) на посаду за результатами спеціальної перевірки може бути оскаржено до суду.

Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що орган, на посаду в якому претендує особа, на підставі одержаної інформації готує довідку про результати спеціальної перевірки за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Суд встановив, а позивачка своєю чергою не заперечує факт, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 виявила бажання взяти участь у конкурсі на зайняття посади члена Вищої ради правосуддя, стосовно неї проведено спеціальну перевірку відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».

За результатами такої перевірки складено Довідку про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком від 26 червня 2025 року, відповідно до якої виявлені відомості, які не відповідають встановленим законодавством вимогам для зайняття ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком. Саме ця довідка і є предметом оскарження у цій справі.

В подальшому Секретаріатом Вищої ради правосуддя складено Висновок від 27 червня 2025 року за №13840/0/9-25 про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 , в якому зазначено про виявлення інформації, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком. Зазначений висновок також є предметом оскарження у цій справі, проте відсутній у матеріалах справи.

Згідно з частиною сьомою статті 9 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Секретаріат Вищої ради правосуддя забезпечує проведення спеціальної перевірки стосовно кандидатів на посади членів Вищої ради правосуддя відповідно до Закону України "Про запобігання корупції". Секретаріат Вищої ради правосуддя передає Етичній раді висновок про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя, а також висновок про відповідність кандидата та його документів вимогам, встановленим цим Законом.

Отримавши висновок про результати спеціальної перевірки стосовно ОСОБА_1 , Етична рада ухвалила рішення про відмову у допуску до співбесіди на посаду члена Вищої ради правосуддя кандидатці ОСОБА_1 .

Проаналізувавши вказане вище правове регулювання, Суд наголошує на тому, що Довідка про результати спеціальної перевірки щодо особи, яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком, у якій відображені результати спеціальної перевірки, не має безпосереднього впливу на інтереси кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя, не породжує, не змінює і не припиняє його прав чи обов`язків, а лише фіксує результат спеціальної перевірки.

Натомість, саме остаточне рішення створює правові наслідки для кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя. У спірних правовідносинах - це рішення Етичної ради, яким відмовлено у допуску до співбесіди на посаду члена Вищої ради правосуддя кандидатці ОСОБА_1 , і саме щодо цього рішення необхідно здійснювати судовий контроль.

У зв`язку з наведеним, Суд вважає за потрібне покликатися на положення статті 17 Закону України від 23 червня 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», за якими суди застосовують як джерело права, під час розгляду справ, норми-принципи Конвенції та протоколів до неї, а також практику Європейського суду (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Також у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Суд акцентує, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 31 січня 2019 року у справі № 9901/56/19, від 27 червня 2019 року у справі № 9901/920/18).

Оскільки Довідка про результати спеціальної перевірки щодо особи, яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком - не є тим рішенням, яке може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду з підстав, наведених у цій постанові, Суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі в частині оскарження вказаної Довідки, з огляду на приписи пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства).

При цьому Суд наголошує, що належним способом захисту прав позивачки буде саме оскарження рішення Етичної ради про відмову у допуску до співбесіди на посаду члена Вищої ради правосуддя кандидатці ОСОБА_1 .

Щодо оскарження висновку Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25, згідно з яким відповідно до Довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 виявлено інформацію, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком.

Частиною четвертою статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Стаття 266 Кодексу адміністративного судочинства України визначає особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України.

З огляду на відсутність в матеріалах справи висновку Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25, Суд позбавлений можливості встановити, чи підлягають розгляду вимоги позивачки в частині оскарження вказаного висновку у Верховному Суді як суді першої інстанції.

Враховуючи необхідність витребування вказаного висновку у Вищої ради правосуддя (через його відсутність у позивачки) та позицію Вищої ради правосуддя, висловлену в інших справах щодо ненадання документів, витребуваних судом на стадії залишення адміністративного позову без руху, Суд дійшов висновку про необхідність відкриття провадження у справі.

Відповідно до частин третьої, шостої-восьмої статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів, суд постановляє ухвалу.

Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

У випадку неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, визначені цим Кодексом.

З урахуванням того, що предметом оскарження у цій справі є висновок Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25, Суд вважає за необхідне задовольнити клопотання ОСОБА_1 та витребувати у Вищої ради правосуддя зазначений висновок.

В той же час, Суд звертає увагу відповідача на те, що частиною шостою вказаної статті визначено, що якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Суд звертає увагу на те, що письмові докази, які подаються до суду, повинні бути оформлені відповідно до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема вони подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, а якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством, зокрема учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Водночас у разі невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу, зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству, Суд, відповідно до статей 144-149 Кодексу адміністративного судочинства України, може застосувати заходи процесуального примусу.

Щодо клопотання ОСОБА_1 щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом та поновлення пропущеного процесуального строку, Суд наголошує, що вказане клопотання буде вирішено колегією суддів Верховного Суду у судовому засіданні за участі сторін.

Керуючись статтями 12, 19, 22, 94, 171, 175, 248, 256, 257, 261, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя в особі Секретаріату Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішень в частині оскарження Довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком від 26 червня 2025 року.

Відкрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя в особі Секретаріату Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішень в частині оскарження висновку Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25.

Призначити справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін, яке відбудеться о 12.00 год. 13 січня 2026 року в приміщенні суду за адресою: вул. Князів Острозьких, 8, корпус 5, м. Київ, 01029, про що повідомити сторони.

Повідомити, що під час засідання, яке відбудеться 13 січня 2026 року, Верховний Суд розглядатиме питання щодо можливості розгляду цієї справи Верховним Судом як судом першої інстанції та питання про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Справу розглядати колегією суддів у складі п`яти суддів.

Задовольнити клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та витребувати у Вищої ради правосуддя належним чином завірену копію висновку Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25.

Встановити відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву, висновку Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25 та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а також документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу і третім особам.

Встановити позивачу триденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання до суду відповіді на відзив та документів, що підтверджують надіслання (надання) відповіді на відзив і доданих до нього доказів відповідачу і третім особам.

Встановити відповідачу триденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду заперечень проти відповіді на відзив і документів, що підтверджують надіслання (надання) заперечень і доданих до нього доказів позивачу і третім особам.

Повідомити учасників справи, що відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив і заперечення, пояснення третіх осіб щодо позову або відзиву повинні відповідати вимогам частин другої - четвертої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повідомити учасників справи, що письмові докази, які подаються до суду, повинні бути оформлені відповідно до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема вони подаються в оригіналі або у належним чином засвідченій копії, а якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством, зокрема, учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Повідомити учасників справи, що інформацію у справі, яка розглядається, вони можуть отримати за адресою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі «Інтернет» за адресою: https://supreme.court.gov.ua.

Ухвала Верховного Суду може бути оскаржена в частині відмови у відкритті адміністративного провадження до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

В іншій частині ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді Л. І. Бившева

І. Я. Олендер

В. В. Хохуляк

В. П. Юрченко