Справа № 160/2237/22
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2025 рокуСправа №160/2237/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2017 року по 18.01.2022 року (включно);
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2017 року по 18.01.2017 року (включно).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2022 року у справі № 160/2237/22, яке постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.11.2022 року, залишено без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2022 року та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.11.2022 року позивач подав касаційну скаргу до Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 18.09.2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13.11.2022 року у справі №160/2237/22 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2025 року прийнято до провадження адміністративну справу №160/2237/22 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Зобов`язано учасників справи надати до суду письмові пояснення з відповідними доказами з урахуванням постанови Верховного Суду від 18.09.2025 року по цій справі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач у день звільнення з військової служби не виплатив йому індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Вказує, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18.11.2021 р. у справі №360/5079/21 відповідач 19.01.2022 р. виплатив на його користь індексацію грошового забезпечення у сумі 57 079,77 грн. На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 року у справі №360/4492/21 відповідач 02.11.2021 р. виплатив на його користь грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 7 492,02 грн. З огляду на викладене, він вважає, що на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений статтею 117 КЗпП України.

На виконання вимог ухвали суду 14.10.2025 року від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких зазначено, що відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», його середньоденне грошове забезпечення складає: (16 500 грн. + 12 306,49 грн.) : 61 = 472,24 грн. Середній заробіток за період з 04.08.2017 р. по 18.01.2022 р. складає 472,24 грн. х 1629 днів = 769 278,96 грн. р. Так, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 р. у справі №480/3105/19 навів єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямопропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. У цій справі загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 79887,28 грн., з яких: 15 315,49 грн. - грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби у серпні 2017 року, відомості отримано з витягу з реєстру про виплачене грошове забезпечення (форма ОК-5) 64 571,79 грн. = (57079,77 грн. + 7492,02 грн.) індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішення суду. Частка заборгованості складає: 64 571,79 грн. : 79 887,28 грн. х 100% = 80,83%. Отже, виходячи з принципу пропорційності, відповідно до правової позиції Верховного Суду наведеної у постановах від 29.01.2024 р. у справі №560/9586/22, від 22.02.2024 р. у справі №560/831/23, від 30.04.2025 р. у справі №520/22859/23 загальна сума середнього заробітку складає: 769278,96 грн. х 80,83% = 621 808,18 грн., На підставі наведеного позивач просить суд задовольнити його позов, з підстав викладених у ньому.

20.10.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що моментом припинення військової служби позивача є 03.08.2017 р., оскільки наказом командира ВЧ (по стройовій частині) №157 від 03.08.2017 р. його у цей день виключено зі списків особового складу частини. Отримавши розрахунок після зняття з грошового забезпечення, позивач отримав повні і об`єктивні данні про те, які види виплат і у якому розмірі він отримав, а які види виплат ні. Саме момент отримання розрахунку при звільненні є моментом, з якого позивач дізнався (мав об`єктивну змогу дізнатися) про факт невиплати йому індексації грошового забезпечення. На момент звільнення позивача з військової служби, спір між сторонами щодо видів і розміру виплат, належних позивачеві при звільненні, був відсутній. У справі №360/5079/21 позивач звернувся із позовом 17.09.2021 р., рішення суду у цій справі ухвалене Луганським окружним адміністративним судом 18.11.2021 р., набрало законної сили 21.12.2021 р., виплату проведено 19.01.2022 р. У справі №360/4492/21 позивач звернувся із позовом 25.08.2021 р., рішення суду у цій справі постановлене Луганським окружним адміністративним судом 27.09.2021 р., набрало законної сили 28.10.2021 р., виплату проведено 02.11.2021 р. Отже, розмір середнього заробітку, як відшкодування працівникові у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, значно зріс з вини саме позивача. Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, судом встановлено наступні обставини справи.

Судом встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.08.2017 року №154 з 03.08.2017 року позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення та знято з котлового забезпечення (обіди), а також зараховано його в оперативний резерв першої черги.

При звільненні відповідач не виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18.11.2021 року у справі №360/5079/21 відповідач 19.01.2022 року виплатив на користь позивача індексацію грошового забезпечення у розмірі 57 079,77 грн.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 року у справі №360/4492/21 відповідач 02.11.2021 року виплатив на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій у розмірі 7 492,02 грн.

Позивач, вважаючи що на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2017 року по 18.01.2017 року (включно), звернувся до суду з позовом.

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд доходить наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Згідно із статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом №2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст.116 - 117 КЗпП України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 р. у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 р. у справі №826/15235/16, від 30.04.2020 р. у справі № 140/2006/19.

Так, відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно із статтею 117 КЗпП України (у редакції чинній на момент звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з ст.47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.09.2023 року у справі №640/36441/21,

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані Кодексу законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд зазначає про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Такий правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.07.2023 року у справі №420/436/22, від 18.11.2022 року у справі №1.380.2019.005781.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19, постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 року у справі №160/171/20.

Незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами статті 116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.07.2024 року у справі №460/14438/23.

В рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, зокрема не була виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 57 079,77 грн. та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 7 492,02 грн., що свідчить про недотримання вимог ст.116 КЗпП України, що має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Так, позивача звільнено з військової служби та виключено зі всіх видів забезпечення ВЧ НОМЕР_1 03.08.2017 року.

Між тим, остаточний розрахунок на виконання судового рішення у справі №360/5079/21 проведено лише 19.01.2022 р. (дата надходження коштів на банківський рахунок позивача).

Оскільки повний розрахунок з позивачем проведений 19.01.2022 року, тому кінцевою датою для нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні буде 18.01.2022 року - день, що передує дню проведення з ним повного розрахунку, коли була виплачена індексація грошового забезпечення та компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Позивач виключений зі списків - 03.08.2017 року, а виплата індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідачем здійснена лише 19.01.2022 року. Відповідно, час затримки розрахунку при звільненні буде період з 04.08.2017 року (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 18.01.2022 року включно (день, що передує дню проведення з ним повного розрахунку, коли була виплачена індексація грошового забезпечення) .

Встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 29.02.2024 року у справі №24023771/21, від 07.11.2023 року у справі №380/13906/21.

Компенсація відповідно до статті 117 КЗпП України є однією із державних гарантій щодо порушення строків оплати праці. З огляду на правила й умови нарахування її розміру, повноваження відповідача щодо розрахунку, нарахування та виплати цієї суми не є дискреційними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 16.07.2024 року у справі №460/14438/23.

Закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. Тобто, до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.

Період затримки розрахунку при звільненні складає з 04.08.2017 року по 18.01.2022 року.

Так, до 18.07.2022 року (включно) період затримки розрахунку при звільненні законодавчо не був обмежений жодним чином, натомість з 19.07.2022 року встановлено обмеження такого періоду шістьма місяцями.

Відповідно, в силу принципу прямої дії норми права на ту частину спірних правовідносин, яка тривала до 18.07.2022 року, поширюється редакція ст.117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження періоду затримку розрахунку при звільненні.

Аналогічним чином правозастосування щодо періоду, який тривав в період дії двох різних редакцій норми права, здійснено у постанові Касаційного адміністративного суду від 06.04.2023 року у зразковій справі №260/3564/22.

Необхідність виокремлення двох періодів є правовим висновком, що міститься у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2024 року у справі №560/9586/22, а також у постановах від 23.05.2024 року у справі № 560/11616/23, від 22.02.2024 року у справі №560/831/23.

Суд окремо підкреслює, що шестимісячне обмеження не застосовується до тієї частини спірних правовідносин, що тривала до 18.07.2022 року (включно).

Відповідне правозастосування міститься у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.07.2024 року у справі №460/14438/23, від 20.06.2024 року у справі №120/10686/22 (п.55).

Отже, в наявності період з 04.08.2017 року по 18.01.2022 року, тривалість якого складає 1 629 днів.

Щодо принципу пропорційності, який належить застосувати в спірних правовідносинах, суд зауважує наступне.

У межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 р. із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 р., а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22.

Щодо середньоденного грошового забезпечення позивача слід зазначити наступне.

Як вбачається із витягу з реєстру застрахованих осіб (форма ОК-5), грошове забезпечення за червень 2017 року -16 500 грн., за липень 2017 року - 12 306,03 грн.

Відповідно до постанови №100 середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (16 500 грн. + 12 306,06 грн.) : 61 (червень та липень 2017 року) = 472,23 грн.

472,23 грн. х 1 629 = 769 262,67 грн.

До цього періоду належить застосувати принцип співмірності.

Затримана виплата склала 64 571,79 грн. - (57 079,77 грн. + 7 492,02 грн.).

Згідно із витягом з реєстру застрахованих осіб (форма ОК-5) відповідача позивачу при звільненні нараховано 15 315,49 грн. Не виплачено при цьому 64 571,79 грн.

Таким чином, належало при звільненні 15 315,49 грн. + 64 571,79 грн. = 79 887,28 грн.

Як наслідок, протиправно не виплачено: 64 571,79 грн. : 79 887,28 грн. = 80,83% від сум, що мали бути виплачені.

Отже, позивачу до виплати належить 769 262,67 грн. х 80,83% = 621 795,02 грн.

Оскільки принцип пропорційності хоч і не має нормативного визначення, однак сформований в судовій практиці, суд застосовує його у спосіб, що відповідає правозастосуванню Верховного Суду.

Суд також звертає увагу на те, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити стосовно відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.11.2018 року у справі №805/1008/16-а.

Водночас, суд зауважує, що поведінка відповідача в даній справі має характер бездіяльності, а не дій, оскільки відповідний середній заробіток не виплачений позивачу взагалі.

Щодо доводів відповідача суд зауважує, що виключно результатом його протиправної поведінки, що вже встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, є виникнення періоду затримки розрахунку як такого. Відповідач згідно із принципу законності мав здійснювати позивачу нарахування, на які він мав право, така поведінка є обов`язком відповідача, який він не виконав, що вже підтверджено рішенням суду.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що належить визнати протиправною бездіяльністю відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні позивача та зобов`язати нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 621 795,02 грн., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежі.

У задоволенні решти позовних вимог позивачу слід відмовити.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з викладених вище підстав.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України Про судовий збір з відповідача судові витрати, відповідно до ст.139 КАС України, не стягуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 621 795,02 грн., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежі.

У задоволенні решти позовної заяви - відмовити.

Судовий збір не стягується.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

Суддя К.С. Кучма