Справа № 160/27481/25
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2025-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій з урахуванням її уточнень від 15.10.2025 року, просить:
- зобов`язати відповідача призначити їй одноразову допомогу, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що вона є матір`ю загиблого ОСОБА_2 . Вказала, що її покійний син перебував у трудових відносинах із ТОВ «КСМ-ТРАНС». Але внаслідок нещасного випадку син загинув. Вона звернулася до пенсійного органу із заявою про виплату одноразової допомоги згідно із п.1 ч.5 ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Відповідач листом відмовив у виплаті, зазначивши, що розглянувши питання про призначення їй одноразової виплати на сім`ю, у зв?язку з втратою годувальника - загибеллю сина, можливо після надання рішення судового органу про встановлення факту їх спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 . Позивач вважає постанову відповідача від 01.08.2025 року про відмову у призначенні виплати страхового відшкодування на випадок нещасного випадку на виробництві та одноразової допомоги сім?ї у разі втрати годувальника протиправною, та такою, що була прийнята всупереч вимогам Закону України «Про загальнообов?язкове державне соціальне страхування», Порядку №4-1 «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов?язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а також положенням чинного законодавства. З метою зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити одноразову допомогу у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, у зв`язку із смертю сина внаслідок нещасного випадку на виробництві, вона звернулася до суду з цією позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 року позовна заява була залишена без руху через невідповідність приписам ст.160 КАС України та запропоновано позивачу протягом десяти днів усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду уточненої позовної заяви, для суду та складу сторін, в якій визначити позовні вимоги відповідно до складу сторін або уточнити коло відповідачів.
На виконання ухвали суду 15.10.2025 року позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, а саме надано до суду уточнену позовну заяву.
Ухвалою суду від 17.10.2025 року прийнято уточнену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
На виконання вимог ухвали суду 06.11.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються, зокрема довідки житлово-експлуатаційної організації, а за її відсутності - довідки виконавчого органу ради чи інших документів про склад сім?ї померлого, у тому числі про тих, хто перебував на його утриманні, або копії відповідного рішення суду. При наданні заяви щодо призначення страхових виплат від 30.07.2025 та копій документів, позивачем не надано довідки про склад сім?ї померлого. Тому про призначення одноразової допомоги на сім?ю, питання не розглядалося оскільки нею не були надані всі необхідні документи, та не співпадала реєстрація місця проживання матері з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого, а тому листом від 01.08.2025 було роз?яснено порядок звернення щодо призначення страхових виплат.
Згідно із актом розслідування нещасного випадку на виробництві за формою Н-1 від 16.06.2025 р. місце фактичного мешкання померлого ОСОБА_2 зазначено АДРЕСА_1 , тоді як місце мешкання позивача - АДРЕСА_2 . Також в акті зазначено що, члени сім?ї які перебували на його утриманні відсутні.
Акт на теперішній час позивачем не оскаржений, заперечень з даного приводу в період розслідування нею не надавалося. Враховуючи положення вищевказаних статей СК України та судову практику по подібним справам поняття «сім?я» та «член сім?ї» не є тотожним і мають важливі об?єктивні відмінності, а саме «сумісне проживання і спільний побут». Тому, ствердження позивачем про сумісне місце реєстрації її та померлого сина, ще не є доказом того, що вони були однією сім?єю, оскільки, на момент смерті її сину було 26 років, він був повнолітньою, дієздатною людиною, працював, а тому природно міг і повинен надавати допомогу матері. Проте, позивачем не надано доказів спільного проживання з померлим сином, та ведення ними спільного господарства, та що вони були пов?язані спільним побутом та мали взаємні права та обов?язки, притаманними сім?ї. Враховуючи викладене, відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.
12.11.2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідач був зобов?язаний та мав можливість перевірити, те, що ОСОБА_2 є її сином; ОСОБА_2 на момент смерті проживав та був зареєстрований з нею за однією адресою; ОСОБА_2 шлюбу не укладав, а отже, нової сім`ї не утворював. Тим не менш, не зважаючи на те, що ПФУ мав перевірити вказані обставини самостійно, вона при зверненні до відповідача за отримання одноразової страхової виплати надавала свідоцтво про народження ОСОБА_3 , і витяг з реєстру територіальної громади щодо себе та свого сина у вигляді довідки про реєстрацію місця проживання особи, з яких вбачається, що вона та син були зареєстрованими та проживали за однією адресою у АДРЕСА_2 . Щодо посилань відповідача на зазначення у акті спеціального розслідування іншого фактичного місця проживання, то така інформація дійсності не відповідає, в будь-якому випадку не нівелює її правового статусу, як матері загиблого від нещасного випадку та члена його родини. Так, факт родинних відносин її тa її сина ОСОБА_2 , підтверджується свідоцтвом про його народження. Враховуючи викладене, позивач проси суд позов задовольнити з підстав викладених у ньому.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та у відповіді на відзив, позицію відповідача, викладену у відзиві на позову, дослідивши письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 12.09.2014 серії НОМЕР_1 .
Наказом від 07.06.2024 року №400/Ц Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці утворено комісію та організовано проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що мав місце 31 травня 2024 року з ОСОБА_2 , внаслідок якого останній загинув.
11.06.2025 року Центральним міжрегіональним управління Держпраці був складений акт форми Н-1/ спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 31.05.2024 о 08 год. 50 хв. в ТОВ «КС-ТРАНС».
За висновком комісії спеціального розслідування нещасного випадку було вирішено: «нещасний випадок зі смертельним наслідком з ОСОБА_2 , машиністом крану ТОВ «КСМ- ТРАНС», визнано пов?язаним з виробництвом, як такий, що підпадає під дію підпункту 7 пункту 52 Порядку».
30.07.2025 року позивач, мати загиблого, звернулася до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення виплати страхового відшкодування на випадок нещасного випадку на виробництві (в порядку Закону України «Про загальнообов?язкове державне соціальне страхування" та Порядку №4-1 «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов?язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 р. №1105-XIV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1105-ХІV).
Частиною 1 статті 4 Закону №1105-XIV передбачено, що уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.
Основними завданнями уповноваженого органу управління та його територіальних органів, зокрема, є здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до цього Закону (п.2 ч.1 ст.5 Закону №1105-XIV).
Згідно і з ч.1 ст.30 Закону №1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України «Про охорону праці» (частина 2 статті 30 Закону №1105-XIV).
Відповідно до ч.3 ст.30 Закону №1105-XIV підставою для оплати потерпілому витрат на проведення професійної реабілітації, оплати соціальних послуг, а також для здійснення страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.
Пунктом 2 частини 7 статті 30 Закону №1105-XIV передбачено, що страхові виплати складаються з страхової виплати у встановлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого).
Згідно з ч.1 ст.35 Закону №1105-XIV у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання, а також дитина, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.
Відповідно до ч.2 ст.35 Закону №1105-XIV непрацездатними особами, передбаченими частиною першою цієї статті, є:
1) діти, які не досягли 18 років;
2) повнолітні діти, які є здобувачами освіти за денною формою навчання (у тому числі у період між завершенням навчання в одному закладі освіти та вступом до іншого закладу освіти або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим освітньо-кваліфікаційним рівнем, за умови що такий період не перевищує чотири місяці), - до закінчення ними навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років, або визнані особами з інвалідністю з дитинства;
3) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють;
4) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності.
Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один із батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку (ч.3 ст.35 Закону №1105-XIV).
Частиною 5 статті 36 Закону №1105-XIV встановлено також, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачуються:
1) одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату;
2) одноразова страхова виплата кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, а також його дитині, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
З викладеного висновується, що у разі смерті потерпілого законодавець встановив коло осіб, які мають право на щомісячні страхові виплати, та осіб, які мають право на отримання одноразових страхових виплат сім`ї, а саме: допомоги сім`ї потерпілого (виплачується сукупно на сім`ю потерпілого) та страхової виплати (виплачується особам, які мали право на одержання утримання від потерпілого, а також на дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого).
Відповідно до ч.1 ст.37 Закону №1105-XIV для призначення страхових виплат потерпілий або особи, які мають право на такі виплати у разі смерті потерпілого, подають до уповноваженого органу управління заяву (у паперовій або електронній формі) про призначення виплати (особисто або через уповноваженого представника) за формою, затвердженою правлінням Пенсійного фонду України. Заява в електронній формі подається через Єдиний державний веб-портал електронних послуг або веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України.
За малолітніх або неповнолітніх осіб заяву подає один із батьків або інший законний представник.
Заява може бути подана до Пенсійного фонду України у формі паперового документа.
Приписами частини 2 статті 37 Закону №1105-XIV визначено, що територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі поданої в електронній або паперовій формі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій:
1) акта розслідування нещасного випадку або акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами;
2) даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності;
3) даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплат;
4) даних реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про працевлаштування, нараховану заробітну плату (дохід) і сплату страхових внесків та інших даних, необхідних для призначення виплат;
5) наявних даних Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання;
6) даних органів реєстрації про реєстрацію місця проживання;
7) даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання;
8) даних Державного реєстру боржників про виплату аліментів;
9) даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо статусу внутрішньо переміщеної особи;
10) даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Відповідно до ст. 37 Закону №1105-XIV потерпілий або особи, які мають право на страхові виплати, у разі відсутності необхідної інформації в державних реєстрах і базах даних мають право надати додаткові документи, необхідні для призначення страхових виплат.
Пунктом 5.1 Порядку передбачено, зокрема, що для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати, до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду подаються: заяви (колективна чи індивідуальні), для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою; копії паспорта; копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або сторінки паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого; копії документів, що підтверджують родинні зв`язки померлого потерпілого (свідоцтво про шлюб потерпілого, свідоцтво про народження його дітей, у разі призначення виплати батькам потерпілого подається свідоцтво про народження потерпілого); довідка про реєстрацію місця проживання (у разі відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в документах, що засвідчують особу).
Суд встановив, що відповідач відмовив у призначенні одноразової допомоги передбаченої п.1 ч.5 ст.36 Закону №1105-XIV у сумі що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, оскільки: «…розглянути питання про призначення одноразової виплати на сім?ю, у зв?язку з втратою годувальника - загибеллю сина, можливо після надання рішення судового органу про встановлення факту їх спільного проживання однією сім?єю з сином ОСОБА_2 ...».
Так, факт родинних відносин позивача та ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про його народження від 12.09.2014 р. серії НОМЕР_1 .
Відповідно до ст.3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
При цьому суд зазначає, що Закон №1105-XIV не містить визначення сім`ї та її членів. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Відповідне положення міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2020 року по справі № 686/8440/16-ц.
Згідно із абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).
За такого правового регулювання з урахуванням предмету спору, суд визнає, що Сімейний кодекс Україниє спеціальним законом який має враховуватись при визначенні поняття сім`ї та її членів при вирішенні питання щодо наявності права на отримання допомоги передбаченої Законом №1105-XIV.
Так, позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_2 , а отже мали взаємні права та обов`язки, і позивач є членом сім`ї загиблого.
Крім того, в якості підтвердження факту спільного проживання позивачем було надано:
- витяг з Реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_2 від 01.05.2024 року;
- витяг з Реєстру територіальної громади щодо себе від 12.02.2025 року;
- довідку видану Виконавчим комітетом Девладівської сільської ради ОСОБА_2 від 23.11.2018 року з якої вбачається, що останній дійсно проживав і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;
- довідку видану Криворізькою філією Дніпропетровського обласного центру зайнятості №322 від 22.02.2025 року про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітня, з місцем проживання/реєстрації: АДРЕСА_2 ;
- довідку видану Виконавчим комітетом Девладівської сільської ради ОСОБА_2 за №232 від 12.11.2019 року про реєстрацію місця його проживання - АДРЕСА_2 .
Щодо посилань відповідача у відзиві на зазначення у акті спеціального розслідування іншого фактичного місця проживання, то така інформація в будь-якому випадку не нівелює правового статусу позивача як матері загиблого від нещасного випадку та члена її родини.
Крім того, відповідач у спірній постанові від 01.08.2025 року зазначив, що позивач нібито звернулася із заявою про призначення виплат у зв?язку з втратою годувальника, саме на цій підставі Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області зробило висновок про необхідність надання додаткових документів, зокрема рішення суду про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю з померлим сином.
Проте такі твердження є помилковими та не відповідають обставинам справи.
При цьому, позивач звернулася не за пенсією чи допомогою у зв?язку з втратою годувальника, що регулюється Законом України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», а її заява була подана на підставі положень Закону України «Про загальнообов?язкове державне соціальне страхування», який визначає порядок здійснення страхових виплат у разі настання нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.
Відтак, орган відповідач неправомірно змінив правову кваліфікацію поданої заяви та розглянув її як звернення про виплату допомоги у разі втрати годувальника, тоді як звернення стосувалося страхових виплат, у зв?язку з нещасним випадком на виробництві. Така підміна правової підстави призвела до відмови у виплаті без належних на те правових підстав, що порушує права позивача як матері загиблого працівника, котра віднесена до членів сім?ї потерпілого законом без будь-яких додаткових умов.
Суд зазначає, що за нормами Закону № 1105-ХІV чинними на момент виникнення права на відповідні виплати та на момент звернення до відповідача позивач мала всі підстави для їх нарахування та виплати. Формальна підстава відповідача, зазначена у відмові є необґрунтованою та протиправною.
Також, пункт 5.1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат передбачається, зокрема, у разі відсутності відповідних документів і неможливості їх відновлення факт перебування на утриманні потерпілого встановлюється в судовому порядку.
Відповідно до ч.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася, була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї.
При цьому, ні у оскаржуваній постанові, ні під час судового розгляду справи, відповідач не надав доказів того, що позивач не є сім`єю з померлим сином. Будь-яких інших доказів про те, що померлий син перебував у шлюбі чи мав власних дітей матеріали справи не містять.
Отже, встановленими у справі обставинами підтверджується, що ОСОБА_2 , який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві, до смерті проживав разом із своєю матір`ю (позивачем по справі) однією сім`єю, що є достатньою підставою для висновку про наявність у них сімейних відносин та права на отримання страхових виплат у зв`язку зі смертю потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на одноразову виплату на сім`ю, відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у зв`язку зі смертю її сина внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Згідно із п.2 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Частиною 3 статті 245 КАС України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України передбачено, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У постанові від 26.06.2016 у справі №809/1231/16 Верховний Суд України зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Отже, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним - таким, що забезпечує поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Обираючи ефективний спосіб захисту порушених прав, суд зазначає, що повноважень органів Пенсійного фонду України є дискреційними тоді, коли приймати рішення вони можуть з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у ряді постанов (зокрема, від 17.02.2021 у справі №П/811/397/18, від 27.05.2021 у справі №442/3936/17, від 15.06.2021 у справі №804/881/18, від 23.11.2021 у справі №580/704/21 та ін.).
Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням його функцій при вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта, та зобов`язання останнього прийняти рішення, яке входить до його компетенції, зумовлене обов`язковістю ефективного механізму захисту порушеного права, враховуючи наявність відмови відповідача у призначенні позивачу одноразової допомоги сім`ї потерпілого.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 139 КАС України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду у розмірі 2 422,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,
Позовну заяву - задовольнити.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 одноразову допомогу, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у зв`язку зі смертю сина ОСОБА_2 .
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма