Справа № 380/17022/24
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2025-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 380/17022/24

адміністративне провадження № К/990/10430/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,

суддів: Желєзного І. В., Мельник-Томенко Ж. М.,

розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою адвоката Медвідь Василя Осиповича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року (головуючий суддя Обрізко І. М., судді: Іщук Л. П., Шинкар Т. І.)

І. Суть спору

У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області (далі - відповідач, Старосамбірська міськрада), у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Старосамбірської міськради від 09 квітня 2024 року за № 1876 «Про внесення змін до рішення Старосамбірської міської ради від 19 грудня 2023 року № 1722 «Про затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міської ради та її виконавчих органів на 2024 рік»;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Старосамбірського міського голови Старосамбірської міськради від 26 червня 2024 року за № 81/04-01 «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Старосамбірського міського голови Старосамбірської міськради від 08 липня 2024 року за

№ 97/04-01 «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 26 червня 2024 року № 81/04-01 «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника Старосамбірського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 09 липня 2024 року;

- стягнути із Старосамбірської міськради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахунок якого провести станом на дату постановлення рішення суду;

- стягнути із Старосамбірської міськради на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що оскаржувані рішення прийняті всупереч Кодексу законів про працю України, Регламенту Старосамбірської міськради, затвердженого рішенням Старосамбірської міськради від 21 грудня 2020 року за № 29, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про доступ до публічної інформації», «Про службу в органах місцевого самоврядування». Зауважує, що підставою для затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міськради, ліквідації посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів та, як наслідок, звільнення позивача з цієї посади була необхідність покриття дефіциту коштів по заробітній платі з метою скерування економії коштів на освітню сферу (на виконання листа начальника фінансового відділу виконавчого комітету Старосамбірської міськради), однак, відповідачем не було прийнято жодного рішення про покриття дефіциту коштів в освітній сфері.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи.

Рішенням Старосамбірської міськради від 24 листопада 2020 року № 13 «Про затвердження заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів», було затверджено ОСОБА_1 на посаду заступника Старосамбірського міського голови з питань діяльності виконавчих органів.

Розпорядженням Старосамбірської міськради від 17 грудня 2020 року за № 41/04-01 «Про прийняття на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради», було прийнято ОСОБА_1 на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 18 грудня 2020 року з оплатою праці згідно штатного розпису.

Рішенням Старосамбірської міськради від 09 квітня 2024 року № 1876 «Про внесення змін до рішення Старосамбірської міської ради від 19 грудня 2023 року № 1722 «Про затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міськради та її виконавчих органів на 2024 рік» Старосамбірська міськрада вирішила:

1. Внести зміни в додаток 1 до рішення Старосамбірської міськради від 19 грудня 2023 року № 1722 «Про затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міської ради та її виконавчих органів на 2024 рік» та викласти його в новій редакції (додається).

2. Ліквідувати посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради - 1 (одна) штатна одиниця.

3. Внести відповідні зміни до штатного розпису та ввести його в дію з 01 липня 2024 року.

4. Попередити працівника, посада якого підлягає скороченню про наступне вивільнення у строки, передбачені законодавством та здійснити інші необхідні заходи. Фактичне вивільнення працівника здійснити шляхом видання розпорядчого документу не раніше, як через 2 місяці з дня письмового затвердження.

5. Економію коштів після ліквідації посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради скерувати на погашення дефіциту по заробітній платі.

6. Контроль за виконанням даного рішення покласти на постійну комісію з питань фінансів, бюджету, планування соціально-економічного розвитку, інвестицій та міжнародного співробітництва.

25 квітня 2024 року Старосамбірська міськрада вручила позивачу Попередження про вивільнення від 15 квітня 2024 року № 414/02-23, у якому повідомила останнього про майбутнє звільнення згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбудеться не раніше 28 червня 2024 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Водночас, відповідач повідомив про наявність вакантної виборчої посади першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, призначення на яку здійснюється шляхом затвердження радою відповідно до абзацу 4 частини першої статті 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

29 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав до Старосамбірської міськради заяву про прийняття пропозиції вакантної посади, за результатом розгляду якої відповідно до протоколу 32 сесії восьмого скликання Старосамбірської міськради від 28 травня 2024 року рішення не прийняте.

26 червня 2024 року Старосамбірська міська рада видала розпорядження № 81/04-01 «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 », відповідно до якого відповідач вирішив достроково припинити повноваження та звільнити 28 червня 2024 року ОСОБА_1 з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача, 08 липня 2024 року Старосамбірська міськрада видала розпорядження № 97/04-01 «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 26 червня 2024 року № 81/04-01 «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 », згідно з пунктом 1 якого відповідач вирішив внести зміни до пункту 1 розпорядження міського голови від 26 червня 2024 року № 81/04-01 та викласти його в наступній редакції:

« 1. Достроково припинити повноваження та звільнити 08 липня 2024 року ОСОБА_1 з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників».

Не погодившись з такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Старосамбірської міської ради Львівської області від 09 квітня 2024 року № 1876 «Про внесення змін до рішення Старосамбірської міської ради від 19 грудня 2023 року № 1722 «Про затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міської ради та її виконавчих органів на 2024 рік». Визнано протиправним та скасовано розпорядження Старосамбірського міського голови Старосамбірської міської ради Львівської області від 26 червня 2024 року № 81/04-01 «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ОСОБА_1 ». Визнати протиправним та скасувати розпорядження Старосамбірського міського голови Старосамбірської міської ради Львівської області від 08 липня 2024 року № 97/04-01 «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 26 червня 2024 року № 81/04-01 «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника Старосамбірського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 09 липня 2024 року. Стягнуто з Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2024 року по 17 жовтня 2024 року в сумі 93 934,75 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що статтею 20 Закону України від 07 червня 2001 року № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-III) крім загальних підстав, передбачених КЗпП України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону). Поряд з цим, відповідно до статті 12 Закону № 2493-III на службу в органи місцевого самоврядування не можуть бути прийняті особи: 1) визнані судом недієздатними; 2) які мають судимість за вчинення умисного кримінального правопорушення, якщо ця судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку; 3) які за рішенням суду позбавлені права займати посади в органах державної влади та їх апараті або в органах місцевого самоврядування протягом установленого строку; 5) які у разі прийняття на службу в органи місцевого самоврядування будуть безпосередньо підпорядковані близьким особам.

З огляду на викладене, суд першої інстанції не встановив з оскарженого рішення від 09 квітня 2024 року № 1876, які саме обставини визначені Законом № 2493-III перешкоджали перебуванню позивача на службі в органах місцевого самоврядування. Зазначив, що такі обставини не зазначені ані в протоколі № 8 наради Старосамбірської міськради від 08 квітня 2024 року, ані в протоколі засідання Старосамбірської міськради від 09 квітня 2024 року, як і не зазначено підстав та мотивів для ініціювання звільнення виключно ОСОБА_1 з посади заступника міського голови.

Також, суд першої інстанції зауважив, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 09 квітня 2024 року № 1876 став, зокрема, лист начальника фінансового відділу виконавчого комітету Старосамбірської міської ради від 08 квітня 2024 року та протокол № 8 наради Старосамбірської міської ради від 08 квітня 2024 року, проте вказаний лист містить посилання на доручення Львівської обласної військової адміністрації від 19 лютого 2024 року № 6/0/6-24ВА, а також питання щодо оптимізації шкільної мережі громади, але аж ніяк не питання щодо необхідності скорочення штату працівників у зв`язку із дефіцитом коштів на оплату праці заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради.

Суд першої інстанції наголосив, що відповідно до відповіді Старосамбірської міськради від 09 серпня 2024 року № 834/02-23 убачається, що у бюджеті Старосамбірської міської територіальної громади на 2024 рік затверджено видатки на утримання апарату виконавчого комітету Старосамбірської міськради за КПКВ 0110150 «Організаційне, інформаційно - аналітичне та матеріально - технічне забезпечення діяльності обласної ради, районної ради, районної у місті ради (у разі її створення), міської, селищної, сільської рад», що і передбачає видатки на оплату праці заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади. Більш того, згідно з відповіддю фінансового відділу виконавчого комітету Старосамбірської міськради від 09 серпня 2024 року № 119/1-10 вбачається те, що кредиторська заборгованість по заробітній платі (або ж інших обов`язкових платежах) станом на 08 квітня 2024 року не зареєстрована.

Крім цього, Львівський окружний адміністративний суд звернув увагу на те, що як в усних поясненнях представників відповідача по суті справи, так і в додаткових письмових поясненнях від 02 жовтня 2024 року, Старосамбірська міськрада зазначає про те, що оскаржуване рішення від 09 квітня 2024 року № 1876 було прийнято органом місцевого самоврядування для покриття дефіциту коштів в освітній сфері за рахунок коштів після ліквідації посади заступника міського голови. Однак, жодної згадки про необхідність покриття дефіциту коштів в освітній сфері за рахунок скорочення посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів не містить ані протокол пленарного засідання 31 сесії 8 скликання від 09 квітня 2024 року, ані оскаржуване рішення від 09 квітня 2024 року № 1876. Тобто, жодного рішення Старосамбірською міськрадою про необхідність покриття дефіциту коштів саме в освітній сфері прийнято не було, і таке рішення відсутнє в матеріалах справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не спростовано доводи позивача щодо відсутності об`єктивних підстав для скорочення штату працівників, а до матеріалів справи не долучено документів, які свідчили б про необхідність скорочення лише однієї посади, яку обіймав ОСОБА_1 .

Також, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, Львівський окружний адміністративний суд наголосив, що зміни в організації виробництва і праці не можуть бути підставою зловживань та незаконного звільнення працівників. Роботодавець не може безпідставно здійснювати скорочення штату чи чисельності працівників.

Поряд з цим, суд першої інстанції вважає, що повідомленням про наступне звільнення від 15 квітня 2024 року, яке ОСОБА_1 отримав 25 квітня 2024 року, відповідач фактично констатував про таке звільнення позивача через два місця після прийняття відповідного рішення, а саме не раніше 28 червня 2024 року, а також зазначив про те, що при звільненні буде виплачено вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку.

Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Львівський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 17 жовтня 2024 року (постановлення судового рішення у цій справі) становить 93 934,75 грн (1286,77 грн (середньоденна заробітна плата за останні два календарних місяці перед звільненням) х 73 (кількість робочих днів за час вимушеного прогулу). При цьому, суд наголосив, що представник позивача у судовому засіданні не заперечив щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже спору з цього питання між сторонами немає.

Щодо позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, Львівський окружний адміністративний суд уважає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, завдання шкоди його здоров`ю, чи завдання інших втрат немайнового характеру, з яких суд при обрахуванні розміру компенсації міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачем.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року апеляційну скаргу Старосамбірської міськради задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року скасовано та прийнято постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що дострокове припинення повноважень заступника міського голови та скорочення чисельності та штату працівників це різні підстави для звільнення працівників, та передбачають різні процедури. Уважає, що судом першої інстанції розглянуто справу як дострокове припинення повноважень посадової особи, призначення якої затверджується відповідною радою, а фактично звільнення позивача відбулося за процедурою скорочення посади, що не заборонено законом.

Поряд з цим, Восьмий апеляційний адміністративний суд уважає, що рішенням відповідача від 09 квітня 2024 року № 1876 підтверджено факт скорочення чисельності апарату Старосамбірської міськради. При цьому, на переконання суду апеляційної інстанції, враховуючи те, що позивач прийняв пропозицію щодо зайняття вакантної виборної посади першого заступника міського голови, останній тим самим погодився із його вивільненням, а відповідно роботодавець виконав обов`язок по пропонуванню вакантних посад. Суд уважає, що матеріали справи свідчать про те, що позивача було належним чином повідомлено про майбутнє вивільнення, відповідно передбачену процедуру відповідачем дотримано, а вивільнення відбулось після двох місяців від дня отримання позивачем відповідного повідомлення.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважив, що суд не може з`ясовувати доцільність введення (виведення) роботодавцем певних посад та визначення ним штатної структури, давати оцінку необхідності проведення змін в організації виробництва і праці, оскільки юридична особа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства, установи не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що для прийняття рішення про необхідність покриття дефіциту коштів в освітній сфері потрібно пройти певну процедуру розроблення, обговорення для внесення змін до показників бюджету, а також для перепланування бюджету необхідно мати вільні (зекономлені) кошти, які до моменту скорочення посади не могли бути заплановані чи перекинуті на інші цілі.

Ураховуючи наведене вище, Восьмий апеляційний адміністративний суд уважає, що спірні розпорядження Старосамбірської міськради прийняті в межах повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства, відтак, підстав для їхнього скасування немає.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

11 березня 2025 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвоката Медвідь В. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 грудня 2025 року (у зв`язку з перебуванням судді Білак М. В. у відпустці) визначено склад колегії суддів: Мацедонська В. Е. (головуючий суддя), Желєзний І. В., Мельник-Томенко Ж. М.

V. Касаційне оскарження

У касаційній скарзі представник позивача просить скасувати постанову суду апеляційної інстанцій і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування позиції скаржник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 28 січня 2021 року у справі № 560/438/20, від 04 червня 2020 року у справі № 802/1463/18-а, від 03 жовтня 2023 року у справі № 280/8088/21, від 16 квітня 2020 року у справі № 495/5105/17, від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14, від 21 лютого 2020 року у справі № 761/25605/17 щодо застосування норми пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Адвокат Медвідь В. О. стверджує, що дострокове припинення повноважень заступника міського голови є крайнім заходом реагування на його діяльність і для того, щоб виносити на голосування і приймати таке рішення повинні бути наявні вагомі причини (мотиви) і об`єктивні обставини, які в сукупності вказують на те, що подальше його перебування на службі є неможливим (недоцільним) та/або таким, що негативно позначається на діяльності ради. Ці ж мотиви мають міститися у рішенні органу місцевого самоврядування, зі змісту якого має бути зрозуміло, що саме спонукало до його прийняття.

Скаржник зазначає, що прийняття рішень щодо дострокового припинення повноважень міського голови та розпуск виконавчого комітету у випадках, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», належить до виключних повноважень відповідної ради та має відбуватися з дотриманням критерію правової (справедливої) процедури.

Також представник позивача наголошує, що зміна в організації виробництва та праці не можуть бути підставою для зловживань та незаконного звільнення працівників. Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.

Старосамбірська міськрада подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у її задоволенні, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Зазначає, що Восьмий апеляційний адміністративний суд правильно встановив те, що у Старосамбірській міськраді відбулося скорочення штату (ліквідована посада заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади), тобто мали місце зміни в організації виробництва і праці. При цьому, питання доцільності скорочення посад, чисельності працівників, структури підприємства, установи, організації судом не обговорюється, оскільки це було б втручанням у діяльність такого підприємства, установи, організації.

Також відповідач наголошує, що ним було дотримано процедуру вивільнення позивача, а саме: одночасно з попередженням про майбутнє звільнення запропоновано вакантну посаду; ОСОБА_1 звільнено не раніше ніж за два місяця від дня ознайомлення його з попередженням. При цьому, на думку відповідача, ураховуючи те, що позивач прийняв пропозицію щодо зайняття вакантної виборчої посади першого заступника міського голови, останній таким чином сам погодився із його вивільненням, а відповідно роботодавець виконав обов`язок, установлений трудовим законодавством.

Водночас, Старосамбірська міськрада вважає, що посилання представника позивача у касаційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 28 січня 2021 року у справі № 560/438/20, від 04 червня 2020 року у справі № 802/1463/18-а, від 03 жовтня 2023 року у справі № 280/8088/21, від 16 квітня 2020 року у справі № 495/5105/17, від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14, від 21 лютого 2020 року у справі № 761/25605/17, є безпідставними, оскільки правовідносини у всіх справах, у тому числі у справі № 380/17022/24, не є подібними.

VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Основному Законі України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради вирішують, крім передбачених в Конституції України, інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

Засади організації та діяльності, правовий статус і відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР).

Частини перша, четверта, п`ята статті 10 Закону № 280/97-ВР визначають, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Порядок формування та організація діяльності рад визначаються Конституцією України, цим та іншими законами, а також статутами територіальних громад. Чисельність працівників органів місцевого самоврядування встановлюється відповідною радою у межах загальної чисельності, визначеної типовими штатами, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Статтею 25 Закону № 280/97-ВР установлено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пунктів 3, 5 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск; затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання.

Загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їхній правовий статус, порядок і правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначено в Законі України від 07 червня 2001 року № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-III).

Відповідно до статті 1 Закону № 2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно зі статтею 2 Закону № 2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Посадами в органах місцевого самоврядування є:

- виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах;

- виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою;

- посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України (стаття 3 Закону № 2493-III).

Частиною першою статті 10 Закону № 2493-III встановлено порядок прийняття на службу в органи місцевого самоврядування, зокрема:

- на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, старости шляхом затвердження відповідною радою.

Підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування передбачені статтею 20 Закону № 2493-III, відповідно до частини першої якої визначено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі:

порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону;

порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону);

виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону);

досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Поряд з цим, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, серед іншого: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (частина четверта статті 40 КЗпП України).

За приписами статті 49-2 КЗпП України установлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

VІІ. Висновки Верховного Суду

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до ухвали Верховного Суду від 02 травня 2025 року касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України: неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 28 січня 2021 року у справі № 560/438/20, від 04 червня 2020 року у справі № 802/1463/18-а, від 03 жовтня 2023 року у справі № 280/8088/21, від 16 квітня 2020 року у справі № 495/5105/17, від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14, від 21 лютого 2020 року у справі № 761/25605/17 щодо застосування норми пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Скаржник уважає, що відповідачем не доведено об`єктивних підстав для скорочення штату працівників Старосамбірської міськради у кількості однієї посади - заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів. Фактичних обставин та документів, що свідчили б про необхідність скорочення єдиної посади відповідачем не надано до суду.

Посилаючи на правову позицію Верховного Суду, викладену у згаданих вище постановах, представник позивача наполягає, що роботодавець не може безпідставно здійснювати скорочення штату чи чисельності працівників, а зміна в організації виробництва і праці не можуть бути підставою зловживань та незаконного звільнення працівників.

Водночас, відповідач зауважує, що висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, викладені щодо інших правовідносин, які не є тотожними правовідносинам у цій справі. На переконання Старосамбірської міськради, порядок звільнення ОСОБА_1 з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідачем дотримано.

З цього приводу Верховний Суд уважає за доцільне зазначити таке.

Стосовно подібності (неподібності) правовідносин Велика Палата Верховного Суду надала висновки, зокрема, у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19, а саме: «За змістом ЦПК України Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у конкретних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в подібних суспільних правовідносинах.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Відмінність фактичних обставин справи, яка розглядається, у порівнянні з фактичними обставинами справи, у якій висловлена правова позиція Великою Палатою Верховного Суду, за відсутності різних підходів судів до вирішення подібної правової проблеми з такими ж фактичними обставинами не є підставою для уточнення висновків Великої Палати Верховного Суду.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що процесуальний закон не вимагає.».

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що подібна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2024 року у справі № 580/3571/19, у якій Суд зазначив, що для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. У визначених випадках необхідно встановити подібність правовідносин (відносин), що з огляду на значення слова «подібний» не завжди означає тотожність. Якщо у різних справах вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то можливість звернення з касаційною скаргою з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України) була би вкрай обмеженою та не відповідала би ролі Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Повертаючись до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 560/438/20, від 04 червня 2020 року у справі № 802/1463/18-а, від 03 жовтня 2023 року у справі № 280/8088/21, від 16 квітня 2020 року у справі № 495/5105/17 (на які посилається скаржник), Суд надавав висновки щодо підстав та процедури дострокового припинення повноважень голови відповідної ради (заступника голови, секретаря) та розпуску її виконавчого комітету у випадку висловлення недовіри. Питання скорочення штату та працівників органу місцевого самоврядування судом касаційної інстанції у згаданих справах не досліджувалося, як наслідок, правова позиція Верховного Суду щодо застосування норми пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у цих справах відсутня.

Водночас, колегія суддів уважає за можливе врахувати посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14 та від 21 лютого 2020 року у справі № 761/25605/17, у контексті того, що зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу, однак це не має бути підставою для зловживання та незаконного звільнення працівників, а тому КЗпП України передбачені гарантії для захисту трудових прав.

Стосовно аргументів представника позивача щодо безпідставного скорочення посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Старосамбірської ради, відсутності доказів, які підтверджуються таку необхідність її скорочення, Верховний Суд зазначає слідуюче.

Як убачається з матеріалів справи, починаючи з грудня 2020 року ОСОБА_1 обіймав посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Старосамбірської міськради на підставі рішення Старосамбірської міськради від 24 листопада 2020 року «Про затвердження заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів» № 13 та розпорядження від 17 грудня 2020 року № 41/04-01 «Про прийняття на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів».

Системний аналіз наведених вище норм свідчить, що спеціальним законом, який регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування, є Закон № 2493-III, відповідно до статті 10 якого визначено порядок прийняття на службу в органи місцевого самоврядування, зокрема, на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, старости шляхом затвердження відповідною радою.

Також, зі змісту положень Закону № 280/97-ВР висновується, що система місцевого самоврядування включає, серед іншого, виконавчі органи сільської, селищної, міської ради. Поряд з цим, виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

Водночас, Закон № 280/97-ВР установив виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад щодо питань, зокрема: утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск; затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання.

Крім того, відповідно до статті 1 Регламенту Старосамбірської міськради, затвердженого рішенням цієї ради від 21 грудня 2020 року № 29 (далі - Регламент), порядок діяльності ради, її органів та посадових осіб визначається Конституцією України, Законами № 280/97-ВР, № 2493-III, а також Законом України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», іншими законами України та цим Регламентом.

Стаття 67 Регламенту передбачає, що кількісний склад виконавчого комітету визначається відповідною радою. Персональний склад виконавчого комітету ради затверджується радою за пропозицією міського голови за винятком кандидатур осіб, які обіймають посади секретаря ради та старост, які входять до складу виконавчого комітету за посадою. Кандидати на посади заступників голови обов`язково обговорюються на пленарному засіданні, виступають та відповідають на запитання.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що зміна структури виконавчих органів ради та загальної чисельності апарату ради можлива виключно на пленарних засіданнях цієї ради, органам місцевого самоврядування надано можливість самостійно затверджувати загальну чисельність апарату місцевої ради, її виконавчих органів та витрати на їх утримання. При цьому, положення Закону № 280/97-ВР (стаття 64) дає право міським радам самостійно розпоряджатися коштами відповідних місцевих бюджетів, визначати напрями їх використання.

Роботодавцю надано право визначати чисельність, штат і структуру підприємства, установи, організації. Орган місцевого самоврядування в даному випадку в межах своєї компетенції самостійно вирішує питання щодо структури, штату та чисельності працівників, а суд під час розгляду відповідних справ не може втручатися у дискреційні повноваження цього органу.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 389/2770/16-а(2-а/389/87/16).

З огляду на викладене, Верховний Суд зауважує, що посада заступника голови міської ради (у тому числі з питань діяльності виконавчих органів) належить до посад місцевого самоврядування, яка затверджується рішенням ради, прийнятим на пленарному засіданні. При цьому, затвердження на посаду заступника міського голови є результатом волевиявлення депутатів цієї ради.

Отже, спірні рішення відповідача повинні бути перевірені адміністративним судом на предмет законності та легітимності, а не доцільності їх прийняття.

Подібна за змістом правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 360/2169/19 та від 11 грудня 2025 року у справі № 440/1614/21, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від нього.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд уважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій у частині дослідження обставин та надання їм оцінки щодо існування (відсутності) доказів, які б підтверджували (спростовували) наявність вагомих підстав, визначених Законом № 2493-ІІІ, задля внесення змін до рішення Старосамбірської міської ради від 19 грудня 2023 року № 1722 «Про затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міської ради та її виконавчих органів на 2024 рік», як наслідок, - необхідності скорочення штату та чисельності Старосамбірської міськради (ліквідації посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади). Водночас колегія суддів зауважує, що скаржник не наводить аргументів та мотивів щодо порушення відповідачем процедури прийняття такого рішення, а тому вказане не є предметом касаційного перегляду.

Що стосується правомірності розпорядження Старосамбірського міського голови Старосамбірської міськради від 26 червня 2024 року за № 81/04-01 «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ОСОБА_1 » та розпорядження Старосамбірського міського голови Старосамбірської міськради від 08 липня 2024 року № 97/04-01 «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 26 червня 2024 року № 81/04-01, Верховний Суд уважає за необхідне зазначити таке.

Як убачається з матеріалів справи, розпорядженням Старосамбірського міського голови Старосамбірської міськради від 26 червня 2024 року за № 81/04-01 було достроково припинено повноваження та звільнено ОСОБА_1 з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників).

Аналогічний зміст містить розпорядження Старосамбірського міського голови Старосамбірської міськради від 08 липня 2024 року № 97/04-01, зміни внесені лише щодо дати звільнення позивача.

Тобто, спірними розпорядженнями міський голова Старосамбірської міськради фактично одноосібно достроково припинив повноваження заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 (виборна посада відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в України», дострокове припинення якої врегульовано статтею 56 цього Закону) та одночасно звільнив його, застосовуючи загальні положення трудового законодавства України (статтю 40 КЗпП України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині, суд апеляційної інстанції виходив виключно з загальних положень КЗпП України та надав оцінку обставинам цієї справи (переглянув рішення суду першої інстанції) щодо дотримання відповідачем (як роботодавцем) вимог трудового законодавства щодо процедури попередження про майбутнє вивільнення працівника ( ОСОБА_1 ), посада якого скорочена, а також пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права позивача на сприяння у збереженні роботи.

Натомість, Верховний Суд зауважує, що спеціальним Законом № 280/97-ВР, який регулює спірні правовідносини, зокрема статтею 42 установлено повноваження сільського, селищного, міського голови.

Так, частина четверта статті 42 Закону № 280/97-ВР передбачає, що сільський, селищний, міський голова, серед іншого:

- підписує рішення ради та її виконавчого комітету;

- вносить на розгляд ради пропозицію щодо кандидатури на посаду секретаря ради;

- вносить на розгляд ради пропозиції про кількісний і персональний склад виконавчого комітету відповідної ради;

- вносить на розгляд ради пропозиції щодо структури виконавчих органів ради, апарату ради та її виконавчого комітету, їх штатів, встановлених відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України;

- призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім випадків, передбачених частиною другою статті 21 Закону України «Про культуру»;

- видає розпорядження у межах своїх повноважень;

Сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.

При здійсненні наданих повноважень сільський, селищний, міський голова є підзвітним, підконтрольним і відповідальним перед територіальною громадою, відповідальним - перед відповідною радою, а з питань здійснення виконавчими органами ради повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади.

Водночас, за приписами частини другої статті 51 цього Закону визначено, що кількісний склад виконавчого комітету визначається відповідною радою. Персональний склад виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради затверджується радою за пропозицією сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - за пропозицією голови відповідної ради.

При цьому, положення спеціального Закону установлюють, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу, внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск (стаття 26 Закону № 280/97-ВР).

Ураховуючи викладені вище норми Закону № 280/97-ВР, Верховний Суд наголошує, що посада заступника міського голови (у цій справі - заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів) належить до посад місцевого самоврядування, яка затверджується рішенням ради прийнятим на пленарному засіданні. Крім того, затвердження на посаду заступника міського голови (у цій справі - заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів) є результатом волевиявлення депутатів цієї ради, які так само можуть достроково припинити повноваження на цій посаді.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що прийняття рішень щодо дострокового припинення повноважень заступника міського голови належить до виключної компетенції відповідної ради і такі повноваження є дискреційними. Тому адміністративний суд при розгляді цієї справи не може переоцінювати позицію (волевиявлення) депутатів районної ради, які проголосували за необхідність дострокового припинення повноважень заступника міського голови. При цьому, здійснення таких дискреційних повноважень, як звільнення, в рамках встановленої процедури дострокового припинення повноважень заступника міського голови має відбуватися з дотриманням критеріїв правової (справедливої) процедури, як складової принципу верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України) і принципу законності (частина друга статті 19 Конституції України).

Отже, спірні рішення відповідача повинні бути перевірені адміністративним судом на предмет законності та легітимності (дотримання процедури їх прийняття), а не доцільності їх прийняття.

Подібна за змістом правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 360/2169/19, від 11 грудня 2025 року у справі № 440/1614/21, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

Повертаючись до спірних правовідносин, колегія суддів зауважує, що у матеріалах справи відсутні відповідні рішення Старосамбірської міськради, прийняті на її сесіях, які б свідчили про розгляд питання дострокового припинення повноважень заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ОСОБА_1 , а також його звільнення з цієї посади, які, у свою чергу в подальшому, давали б підстави для видання міським головою цієї ради відповідного розпорядження на виконання рішення ради (як то передбачено 42 Закону № 280/97-ВР).

Більш того, Регламент Старосамбірської міськради від 21 грудня 2020 року № 29, який міститься у матеріалах справи, також не передбачає повноважень міського голови щодо одноособового винесення ним розпорядження про дострокове припинення повноважень заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів та його звільнення, без попереднього розгляду цього питання на відповідній сесії ради. Стаття 14 Регламенту установлює, що повноваження міського голови визначаються чинним законодавством, при здійсненні наданих повноважень міський голова є підзвітним, підконтрольним і відповідальним перед громадою, підзвітним і підконтрольним перед радою за діяльність її виконавчих органів.

Однак, суд апеляційної інстанції не врахував згадані положення чинного законодавства місцевого самоврядування і не дослідив належним чином вказані вище обставини, обмежившись лише трактуванням норм КЗпП України.

Водночас, Верховний Суд уважає, що першочерговим питанням, яке слід дослідити суду у цій справі, є саме дотримання відповідачем порядку та процедури дострокового припинення повноважень заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ОСОБА_1., а також його звільнення з цієї посади у контексті норм спеціального Закону № 280/97-ВР.

Додатково колегія суддів зауважує, що рішення Старосамбірської міськради від 09 квітня 2024 року за № 1876 «Про внесення змін до рішення Старосамбірської міської ради від 19 грудня 2023 року № 1722 «Про затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міської ради та її виконавчих органів на 2024 рік», на підставі якого нібито міським головою було винесено спірні розпорядження про дострокове припинення повноважень та звільнення позивача з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади, не може беззаперечно свідчити про наявність таких повноважень міського голови, оскільки рішенням Старосамбірської міськради від 09 квітня 2024 року за № 1876 було лише внесено відповідні зміни до штатного розпису та ліквідовано посаду міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади. Однак, цим рішенням ради не вирішувалося питання щодо затвердження персонального складу виконавчого комітету міської ради за пропозицією міського голови, а також не розглядалося питання стосовно дострокового припинення повноважень позивача та його звільнення.

Таким чином, колегія суддів уважає передчасними висновки суду апеляційної інстанції про те, що цей спір пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України і про належне виконання роботодавцем обов`язку щодо працевлаштування позивача.

Для правильного вирішення цього спору суду належить дослідити наявні докази і витребувати ті, яких не вистачає для з`ясування усіх обставин справи; всебічно перевірити аргументи сторін і одночасно з цим з`ясувати, чи була дотримана процедура дострокового припинення повноважень та звільнення позивача з займаної посади та відповідно до встановлених обставин зробити мотивований висновок з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.

Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати нові докази або додатково перевіряти докази, а тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до цього суду.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 355-356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Медвідь Василя Осиповича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді І. В. Желєзний

Ж. М. Мельник-Томенко