Справа № 200/7590/25
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2025-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2025 року Справа№200/7590/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він проходить військову службу по контракту у військовій частині НОМЕР_1 (далі відповідач) з 21.05.2022 по теперішній час. Контракт на проходження ним військової служби був укладений 21.05.2022 року терміном на 3 роки, термін його дії сплив 21.05.2025. Позивач зауважив, що 01.08.2025 року він звернувся до відповідача з рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «б» пункту 61 та підпункту «ж» (у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час дії військового стану) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідач у встановлений термін відповіді не надав, в зв`язку з чим представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом, у якому просив: надати інформацію по суті розгляду рапорту на звільнення позивача та надати інформацію, яке рішення було прийнято командуванням військової частини НОМЕР_1 щодо рапорту. Позивач зазначив, що відповідач своїм листом від 15.09.2025 повідомив, що його рапорт не був погоджений у зв`язку з відсутністю вказаних законних підстав та прийняттям рішення про продовження військової служби понад встановлені строки на підставі абз. 3, п.2, ч.8, ст. 23 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ. До свого листа відповідач додав витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №121 від 21.05.2025, яким позивачу продовжено військову службу понад встановлені до оголошення демобілізації. Позивач зауважив, що дії відповідача в частині продовження дії контракту понад встановлені строки є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки 21.05.2022 він підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на строк його дії до 21.05.2025, однак враховуючи, що він не висловив бажання продовжувати надалі військову службу (про що подав рапорт від 01.08.2025), тому вважає, що відповідач зобов`язаний прийняти рішення (наказ) про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «ж» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідач надав відзив, в якому зазначив наступне, що відповідно до п.2 ч.8 ст.23 Закону №2232-ХІІ під час дії особливого періоду: для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону; до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України; на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону. Згідно абзацу 3 пункту 12 Положення №1153/2008, в особливий період продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених ч. 9 ст. 23 Закону №2232-ХІ оформлюється наказами по стройовій частині. Згідно пункту 35 Положення №1153/2008, в якому визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби, зокрема, протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до вище зазначеного позивач 21.05.2022 уклав Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (форма 1 відповідно до Положення №1153/2008) строком на 3 роки. Разом з тим, абз. 1 пункту 1 даного контракту зазначає, що позивач ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання: проходити військову службу в Збройних Силах України протягом строку дії Контракту на всій території України або за її межами в порядку, визначеному законодавством, а в разі настання особливого періоду - і понад встановлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (відповідно до редакції Закону від 23.04.2022, що застосовувалась на момент підписання контракту). Відповідач зауважив, що позивач був проінформований про наявність законних підстав для продовження дії контракту понад встановлені строки при укладанні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Пункт 4 даного контракту зазначає, що сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укласти новий контракт чи відмову в його укладанні із зазначенням причин, передбачених нормативно правовими-актами. Відповідно до вище зазначеного, на поштову адресу відповідача надійшов адвокатський запит від представника позивача із переліком документів, одним з документів якого був рапорт позивача на звільнення від 01.08.2025. До зазначеної дати створення рапорту 01.08.2025, позивач не повідомляв відповідача про небажання продовжувати службу, бажання або небажання укласти новий контракт чи відмову в його укладанні із зазначенням причин. У зв`язку з цим, 21.05.2025 строк дії контракту позивача було продовжено до «оголошення демобілізації» наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.05.2025 №121 на підставі абзацу 3 пункту 12 Положення №1153/2008. Враховуючи, що з моменту видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.05.2025 №121, строк за контрактом позивача було змінено з «на 3 (три) роки» до «оголошення демобілізації», рапорт позивача від 01.08.2025 не було погоджено. 15.09.2025 заявника було додатково повідомлено через надання відповіді на адвокатський запит представника позивача, що засвідчує факт отримання та доведення інформації про прийняття рішення за рапортом. Виходячи з вищевказаного, позивач не може бути звільнений на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII поданим рапортом про звільнення від 01.08.2025 у зв`язку з попереднім рішенням про продовження дії контракту понад встановлені строки від 21.05.2025 року. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09.10.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Встановлений відповідачу строк для надання на адресу Донецького окружного адміністративного суду: відзиву на позовну заяву та усі наявні докази на підтвердження зазначеного у відзиві; рішення прийняте за результатом розгляду рапорту позивача 01.08.2025 року, докази ознайомлення позивача з прийнятим рішенням.

Представник позивача адвокат Байда Олександр Сергійович та відповідач про відкриття провадження по даній справі були повідомлені належним чином, про що свідчить наявність у них реєстрації кабінету електронного суду де в графі «доставлено» та «дата встановлення статусу» зазначено 12.10.2025.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , є громадянином України відповідно до паспорту з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_3 виданим від 29.07.2021 року, орган що видав 1452.

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) - в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 21.05.2022 року строком на 3 роки.

Пункт 3 визначає, що контракт може бути достроково припинено розірвано з ініціативи Міністерства оборони України або громадянина України в порядку та на підставах визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Пункт 4 контракту передбачає, що сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин передбачених нормативно-правовими актами.

Пункт 9 контракту передбачає, що умови контракту можуть бути змінені або доповнені тільки за згодою сторін у письмовій формі.

Даний контракт був підписаний як позивачем так і командиром Військової частини НОМЕР_5 .

Отже з урахування наведеного, позивач з 21.05.2022 по час звернення з даним позовом до суду, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами по справі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем був поданий рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2025 року, в даному рапорті було зазначено: - «Прошу вас звільнити мене, солдата ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «б» пункту 61 та підпункту «ж» (у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час дії військового стану) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Контракт про проходження мною військової служби був укладений 21.05.2022 року терміном на 3 роки, термін його дії сплив 21.05.2025. Проходити військову службу у військовому резерві за відповідною військово-обліковою спеціальністю не бажаю. Документи для взяття на військовий облік та мою особову справу прошу направити до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ).».

Представником позивача адвокатом Байдою О.С. було зініційовано адвокатський запит, який було надіслано до відповідача від 25.08.2025 року з проханням надати інформацію щодо прийнятого рішення по суті розгляду даного рапорту.

Відповідачем було надано відповідь від 15.09.2025 року №2404, в якій було зазначено, що рапорт позивача не був погоджений у зв`язку з відсутністю вказаних законних підстав та прийняттям рішення про продовження військової служби понад встановлені строки на підставі абз.3, п.2, ч.8, ст.23 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ.

Слід зауважити, що спірним в даній справі отримання/не отримання відповіді позивача на свій рапорт від 01.08.2025 року між учасниками справи немає.

Судом встановлено, що у відповідності до копії витягу з наказу командира військової частини (по стройовій частині) від 21.05.2025 року №121 позивачу з 21.05.2025 року, який проходить військову службу за контрактом та строк контракту якого закінчився було продовжено військову службу понад встановлені строки до оголошення демобілізації, підстава зазначена наступна: ст. 23 п.9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.12, 23, 252 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», п.2.2 Наказу МОУ від 10.04.2009 року № 170 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України».

На підставі вищезазначеного наказу були внесені зміни до контракту від 21.05.2022 року де п.11-2 зазначено, що строк контракту продовжено до оголошення демобілізації зміни внесені 21.05.2025 року.

Слід зауважити, що у відповідності до п.9 даного Контракту де зазначено, що умови Контракту можуть бути змінені або доповнені тільки за згодою сторін у письмовій формі, в свою чергу, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач письмово повідомив позивача про продовження терміну дії контракту до оголошення демобілізації, а позивач надав свою згоду.

Позивач звертаючись до суду з даним адміністративним позовом просив суд:

- визнати протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо винесення наказу від 21.05.2025 №121 в частині продовження строку дії контракту ОСОБА_1 до закінчення воєнного стану;

- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 в частині продовження строку дії контракту ОСОБА_1 до закінчення воєнного стану;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону, з урахування висновків викладених у даному рішенні;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України, Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

За змістом статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ), здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 2 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.

Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 2232-ХІІ правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у частині п`ятій якої наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом.

Відповідно до підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ (у редакції чинній станом на дату подання позивачем рапорту про його звільнення) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що також не заперечується сторонами по справі.

В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі підп. «ж» п. 3 ч. 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку із закінченням строку контракту укладеного під час дії військового стану.

Проаналізувавши наведені сторонами доводи, норми права, суд зазначає таке.

Судом із матеріалів справи встановлено, що 21 травня 2022 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу з Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_5 .

Відповідно до п. 3 контракту визначено, що цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків установлених законодавством за погодженням сторін на три роки з 21 травня 2022 року по 21 травня 2025 року.

Варто зауважити, що відповідач у своєму відзиві зазначив: - «Відповідно до вище зазначеного позивач 21.05.2022 уклав Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (форма 1 відповідно до Положення №1153/2008) строком на 3 роки. Разом з тим, абз. 1 пункту 1 даного контракту зазначає, що відповідач ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання: проходити військову службу в Збройних Силах України протягом строку дії Контракту на всій території України або за її межами в порядку, визначеному законодавством, а в разі настання особливого періоду - і понад встановлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (відповідно до редакції Закону від 23.04.2022, що застосовувалась на момент підписання контракту). Таким чином слідує, що позивач був проінформований про наявність законних підстав для продовження дії контракту понад встановлені строки при укладанні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Пункт 4 даного контракту зазначає, що сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укласти новий контракт чи відмову в його укладанні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами. Відповідно до вище зазначеного, на поштову адресу відповідача надійшов адвокатський запит від представника позивача із переліком документів, одним з документів якого був рапорт позивача на звільнення від 01.08.2025. До зазначеної дати створення рапорту 01.08.2025, позивач не повідомляв відповідача про небажання продовжувати службу, бажання або небажання укласти новий контракт чи відмову в його укладанні із зазначенням причин. У зв`язку з цим, 21.05.2025 строк дії контракту позивача було продовжено до «оголошення демобілізації» наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.05.2025 №121 на підставі абзацу 3 пункту 12 Положення №1153/2008. Враховуючи, що з моменту видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.05.2025 №121, строк за контрактом позивача було змінено з «на 3 (три) роки» до «оголошення демобілізації», рапорт позивача від 01.08.2025 не було погоджено.».

В даному випадку суд, частково погоджується із зазначеним відповідачем з приводу того, що на час укладання позивачем із Збройними Силами України контракту про проходження військової служби станом на 21.05.2022 року діяла редакція Закону України №2232-ХІІ (від 23.04.2022 року), яка передбачала, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України).

Тобто, на час підписання позивачем контракту такої підстави для звільнення як закінчення строку дії контракту не було передбачено.

В свою чергу Закон України №2232-ХІІ у редакції починаючи з 18.05.2024 року містить вже наступні приписи: Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я: на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі;

г) через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України), але не раніше шести місяців проходження ними безперервної військової служби;

д) у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

е) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі (для осіб вищого офіцерського складу);

ж) у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану;

з) у зв`язку з призначенням (обранням) на посаду судді, судді Конституційного Суду України, члена Вищої ради правосуддя, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, керівника служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, його заступника, дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя.

В даному випадку має місце дискримінації осіб які підписали контракт із Збройними Силами України до 17.05.2024 та особами, які підписали контракт після 18.05.2024 року, оскільки у одних є можливість за власним бажанням звільнитись з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту, у інших її немає.

В даному випадку суд не може погодитись із відповідачем, оскільки на час подання позивачем рапорту (01.08.2025) вже діяла зовсім інша редакція Закону України №2232-ХІІ, яка в свою чергу передбачала, що позивач має право на звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії його контракту.

Повертаючись до спірних правовідносин, суд зауважує, що із змісту наведених вище норм вбачається, що військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби за контрактом, який укладено під час дії воєнного стану, у разі закінчення строку дії контракту, якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу.

Загальновідомим фактом є те, що на разі в Україні та станом на час виникнення спірних правовідносин та розгляду цієї справи по суті, діє воєнний стан та загальна мобілізація, що також не заперечується учасниками справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону №2232-ХІІ, під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.

Указаним законодавчим положенням кореспондують нормативні приписи п. 35 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 (далі - Положення №1115/2009), за яким Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення): під час дії особливого періоду контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби за рішенням командування військової частини у період: після закінчення строку проведення мобілізації та до моменту введення воєнного стану - на підставах, передбачених пунктом 2 (крім підстав, передбачених підпунктами "ґ", "й" та "к") частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Абзац 3 п.33-1 Положення передбачає, що дія контракту з військовослужбовцями під час звільнення продовжується наказом командира військової частини по стройовій частині.

Пункт 34 Положення передбачає, що Контракт припиняється (розривається) зокрема: у день закінчення строку контракту; у день набрання чинності новим контрактом - у разі зміни військовослужбовцем одного виду військової служби на інший; у день, зазначений у наказі командира (начальника) військової частини по стройовій частині про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (у разі дострокового припинення (розірвання) контракту, звільнення з військової служби або направлення для проходження військової служби до іншого військового формування з виключенням зі списків особового складу Збройних Сил України).

За змістом статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законодавець у Положенні №1115/2009 допускав можливість продовження військової служби за контрактом на визначений строк, а не лише до закінчення воєнного стану. Інше тлумачення правових норм з огляду на приписи абз. 6 п. 20 Положення № 1115/2009 нівелювало б запроваджену законодавцем передбачену п. п. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ підставу звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Щодо зазначеного відповідачем з приводу того, що «До зазначеної дати створення рапорту 01.08.2025, позивач не повідомляв відповідача про небажання продовжувати службу», суд критично ставиться, оскільки відповідач теж не повідомив позивача у письмовій формі про зміни/доповнення умов контракту від 21.05.2022 року шляхом внесення запису, що строк контракту продовжено до оголошення демобілізації 21.05.2025 року, передбаченого п.9 зазначеного Контракту.

Суд звертає увагу, що у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Приписами абз.2 п. 235 Положення визначається, що військовослужбовці, які звільняються з військової служби на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої, підпунктами "д" - "ж" пункту 1, підпунктами "ґ" - "є" пункту 2, підпунктом "в" пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", не направляються на обстеження військово-лікарською комісією і не підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я. Після звільнення військовослужбовців з військової служби територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, де вони будуть взяті на військовий облік, направляє їх для проходження медичного обстеження з метою визначення придатності до військової служби.

Військовослужбовці за їх бажанням можуть не направлятися на обстеження військово-лікарською комісією в разі звільнення: у зв`язку із закінченням строку контракту; за власним бажанням; за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; через сімейні обставини або з інших поважних причин; з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період; з військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Пункт 236 Положення передбачає, що з військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом, перед їх звільненням проводиться бесіда з питань звільнення. Форма, порядок оформлення та зберігання документа, в якому відображається зміст проведення бесіди, визначаються Міністерством оборони України.

Пункт 23 Положення передбачає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту видання наказу про звільнення та здача посади військовослужбовцем повинні бути здійснені не пізніше дня закінчення строку контракту, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідачем не надано до суду доказів стосовно письмового повідомлення позивача про одностороннє продовження дії контракту від 21.05.2022 року, проведення бесіди з позивачем щодо наявності бажання продовжувати військову службу після закінчення дії контракту тобто 21.05.2025 року.

З урахуванням наведеного, а також керуючись ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, суд дійшов висновку визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо винесення наказу від 21.05.2025 №121 в частині продовження строку дії контракту ОСОБА_1 до закінчення воєнного стану та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 в частині продовження строку дії контракту ОСОБА_1 до закінчення воєнного стану.

Суд зауважує, що конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.80, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. N 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року N 21-87а13.

Так, прийняття відповідного наказу щодо продовження проходження військової служби, звільнення з військової служби є дискреційним повноваженням командира військової частини. Суд не може підміняти в даному випадку повноваження командира військової частини, наказ якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

З урахуванням наведеного, позовна вимога позивача в частині зобов`язання військову частину НОМЕР_1 звільнити його з військової служби на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України №2232-ХІІ задоволенню не підлягає, оскільки відноситься до дискреційних повноважень відповідача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до приписів ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд вважає за необхідне, як похідну вимогу від вже задоволених судом вимог позивача, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ, з урахування висновків суду викладених у даному рішенні.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином з урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивач був звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для розподілу судового збору за даним адміністративним позовом відсутні.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) щодо винесення наказу від 21.05.2025 №121 в частині продовження строку дії контракту ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) до закінчення воєнного стану, та як наслідок, скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 в частині продовження строку дії контракту ОСОБА_1 до закінчення воєнного стану.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) про його звільнення з військової служби на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ, з урахування висновків суду викладених у даному рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 25 грудня 2025 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець