Справа № 754/18509/25
Суддя: Скрипка О. І.
Дата ухвалення: 2025-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/656/25
РІШЕННЯ

Іменем України

25 грудня 2025 року Деснянський районний суд м.Києва в особі головуючого-судді Скрипки О.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м.Києві, третя особа: інспектор сектору контролю за обігом зброї Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві Паламарчук Вікторія Олегівна, про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 21.10.2025 року начальником сектору контролю за обігом зброї Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві (надалі - СКОЗ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві) Кузьменком О.С. та інспектором СКОЗ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Паламарчук В.О. здійснено перевірку об`єкту дозвільної системи - магазину ТОВ «КИЇВ ЩИТ», в якому здійснюється торгівля зброєю, боєприпасами та спеціальними засобами. За результатами такої перевірки лише наступного дня, 22.10.2025 року, було складено акт перевірки об`єкта дозвільної системи. Також, 22.10.2025 року інспектором Дніпровського УП ГУНП у м. Києві старшим лейтенантом поліції Паламарчук В.О. в приміщенні СКОЗ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві винесено постанову серії ЕГА №1900900 по справі про адміністративне правопорушення, якою притягнуто його (позивача) як директора ТОВ «КИЇВ ЩИТ» до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн.

Зазначену постанову позивач вважає необґрунтованою, безпідставною та такою, що винесена з порушенням вимог чинного законодавства щодо особи, яка не є суб`єктом правопорушення за ст. 195 КУпАП (притягнуто директора замість відповідальної особи), без встановлення об`єктивної сторони правопорушення (не доведено факт порушення правил зберігання зброї); без належних доказів, передбачених ст. 251 КУпАП (відсутня фото-/відеофіксація, свідки, інші докази); з порушенням процедури розгляду справи: розгляд проведено не за місцем вчинення правопорушення (ч.1 ст.276 КУПаП); постанова винесена не на місці виявлення правопорушення, всупереч ч. 4 ст. 258 КУпАП); не з`ясовано всіх обставин, що мають значення (ст. 280 КУпАП); д) всупереч презумпції невинуватості (ст. 62 Конституції України). Тим самим, на думку позивача, інспектор Паламарчук В.О. діяла всупереч закону та поза межами своїх повноважень, що є грубим порушенням основоположного конституційного принципу законності в діяльності органів державної влади.

Позивач також вважає, що наявні і інші порушення чинного законодавства, що були допущені інспектором під час винесення оскаржуваної постанови, в тому числі не забезпечено повноту та об`єктивність з`ясування обставин (не встановлено, хто є належним суб`єктом відповідальності, незважаючи на наявність наказу № 19 від 10.07.2023 року про призначення відповідальної особи; не з`ясовано фактичних обставин нібито порушення (відсутні дані про час, конкретні обставини виявлення порушення); не зібрано належних доказів (відсутня фото-/відео фіксація, не опитано свідків, не досліджено документи, що підтверджують дотримання вимог законодавства); порушено принцип презумпції невинуватості (висновок про наявність вини зроблено без достатніх доказів, сумніви не витлумачено на користь позивача); порушено право на захист (на прохання зазначити зауваження до акта огляду інспектором Паламарчук В.О. відмовлено, аргументуючи це тим, що в акті відсутній такий розділ). Зазначені порушення процедури, на думку позивача, позбавили його можливості ефективного захисту своїх прав та призвели до незаконного притягнення до відповідальності.

Позивач зазначає, що він здійснює підприємницьку діяльність у високорегульованій сфері обігу зброї та цивільної безпеки. Стабільність правового становища суб`єкта господарювання є умовою ефективного ведення бізнесу. Безпідставне притягнення до адміністративної відповідальності порушує принцип правової визначеності, оскільки: створює реальну загрозу анулювання дозвільних документів у разі систематичного порушення вимог щодо зберігання зброї. Навіть одна незаконна постанова створює передумови для анулювання всіх дозволів при повторному безпідставному притягненні, що може призвести до: припинення господарської діяльності ТОВ «КИЇВ ЩИТ»; неможливості функціонування проєкту Civil Safety Academy; втрати робочих місць працівниками підприємства. Проте, лише 22.10.2025 року інспектором Паламарчук В.О. винесено 2 незаконні постанови про притягнення його, як директора ТОВ «КИЇВ ЩИТ», до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195 КУпАП, що також свідчить про умисел третьої особи. Також, порушення вказаного принципу унеможливлює прогнозування правових наслідків, а також підриває принцип індивідуальної відповідальності. Він сумлінно дотримується всіх вимог законодавства, однак не може передбачити, за які саме дії (чи бездіяльність) його може бути притягнуто до відповідальності, оскільки постанова винесена: за діяння, яке він не вчиняв (він не є відповідальним за зберігання зброї); за "порушення", яке не передбачене законодавством (опломбування сейфів). Притягнення його як директора до відповідальності за дії (бездіяльність), які мала здійснювати інша особа (відповідальна за зберігання зброї), порушує цей конституційний принцип та створює небезпечний прецедент колективної відповідальності. Крім того, його безпідставне притягнення до адміністративної відповідальності у сфері обігу зброї завдає відчутної шкоди його діловій репутації, оскільки підриває довіру партнерів, клієнтів та державних органів до нього як до керівника підприємства у сфері безпеки, створює враження про неналежне виконання ним своїх обов`язків щодо забезпечення вимог дозвільної системи, формує його негативний образ в очах суспільства, особливо враховуючи його роль як співзасновника проєкту Civil Safety Academy, який займається підвищенням культури безпеки серед населення та має важливе суспільне значення, ставить під сумнів його професійну компетентність як експерта у сфері цивільної безпеки. Також, незаконне притягнення до адміністративної відповідальності створює перешкоди у здійсненні підприємницької діяльності, серед яких прямі перешкоди: відволікання ресурсів підприємства (часових, фінансових, людських) на захист від необґрунтованих звинувачень замість розвитку бізнесу; створення ризику анулювання дозвільних документів, що унеможливить подальшу діяльність; репутаційні перешкоди: формування негативного інформаційного фону навколо діяльності підприємства; підрив довіри клієнтів, партнерів та контрагентів; ускладнення залучення інвестицій та отримання кредитів; психологічні перешкоди: створення стану постійного очікування нових перевірок та можливого переслідування; неможливість довгострокового планування розвитку бізнесу через правову невизначеність; демотивація до розширення діяльності та інвестування в розвиток. Окремо позивач наголосив на особливому суспільному значенні діяльності, яку він здійснює через проєкт Civil Safety Academy, основне завдання якого підвищення обороноздатності цивільного населення, його обізнаності та готовності до екстремальних ситуацій. До мережі проєкту належать: стрілецький тир за адресою: м. Київ, вул. Володимира Сосюри, б. 5; збройова майстерня та магазин за тією ж адресою; відкритий полігон: Київська обл., Бучанський р-н, с. Капітанівка, вул. Лісна, 1 (надалі - полігон), які в м. Києві функціонують на підставі дозволів ТОВ «КИЇВ ЩИТ», засновником та директором якого він є. В умовах російської збройної агресії проти України питання підвищення обороноздатності цивільного населення, навчання правилам поводження зі зброєю та розвитку культури безпеки набувають критичного значення для національної безпеки. Він та його партнери (ветерани війни) створили один із небагатьох проєктів, який: надає цивільним особам доступні та якісні послуги з навчання поводженню зі зброєю; підвищує рівень готовності населення до екстремальних ситуацій; сприяє формуванню відповідального ставлення до зброї. Його безпідставна дискредитація через незаконне притягнення до відповідальності підриває довіру до проєкту Civil Safety Academy, може призвести до відтоку клієнтів та згортання соціально важливої діяльності, завдає шкоди не лише йому особисто, а й суспільним інтересам. Таким чином, порушення його прав має не лише приватно-правовий, а й публічно-правовий вимір.

Позивач наголошує на тому, що діяльність у сфері цивільної безпеки, навчання поводженню зі зброєю та дотримання вимог дозвільної системи є однією з найбільш зарегульованих у державі, адже вимагає абсолютної прозорості, точності та неухильного дотримання кожної норми законодавства. Будь-яке безпідставне звинувачення чи формальне притягнення до відповідальності ставить під загрозу репутацію, стабільність роботи підприємства та довіру партнерів і клієнтів, а також може вплинути на можливість подальшої діяльності проєкту Civil Safety Academy, що має вагоме суспільне значення. В свою чергу він послідовно дотримується вимог законодавства. Водночас, попри ретельне дотримання усіх процедур, до нього систематично приходять представники дозвільної системи та інші працівники органів поліції, які штучно створюють підстави для перевірок і безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності, що підтверджується низкою аналогічних випадків. Так, 06.01.2024 року представниками СКОЗ Бучанського РУП ГУНП в Київській області проведено перевірку полігону, за результатами якого складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 105373 та вилучено дві одиниці зброї та набої. 29.01.2024 року постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/884/24 за результатами розгляду постанови про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 105373 від 06.01.2024 року закрито провадження за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Такі ситуації, зокрема, крайнє безпідставне притягнення до адміністративної відповідальності, створюють у нього постійне відчуття тиску, несправедливості та безпорадності перед свавіллям органів влади. Він, який системно дотримується законодавства, вимушений щоразу доводити власну невинуватість, витрачати час і ресурси на захист своєї репутації, зазнаючи моральних страждань, психологічного виснаження, безсоння та тривоги за подальшу долю бізнесу й працівників. Позивач вважає, що сам факт його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності створює підстави для компенсації моральної шкоди, оскільки принижує ділову репутацію та ставить під сумнів його професійну доброчесність. Винесення інспектором Паламарчук В.О. протиправної постанови про його притягнення до адміністративної відповідальності спричинило реальні немайнові наслідки для нього як фізичної особи та як керівника суб`єкта господарювання. По-перше, незаконне накладення адміністративного стягнення призвело до емоційного напруження, морального виснаження та постійного відчуття небезпеки. Він змушений витрачати значну кількість часу, ресурсів і зусиль на доведення власної невинуватості, що супроводжується почуттям несправедливості, тривогою та безсонням. Особливо гостро він переживає той факт, що його притягнуто до відповідальності не за власні дії, а за дії іншої особи (відповідальної за зберігання зброї) та за "порушення", яке не передбачене законодавством (опломбування сейфів), що здійснено з грубим порушенням процесуальних гарантій, передбачених КУпАП (розгляд не за місцем вчинення, відсутність доказів, порушення права на захист). Усвідомлення того, що навіть бездоганне дотримання законодавства не гарантує захисту від свавілля органів влади, викликає стан хронічного стресу та психологічного дискомфорту. Цей стан посилюється усвідомленням того, що будь-яке повторне протиправне притягнення може стати підставою для анулювання дозвільних документів відповідно до п. 5.1 Наказу МВС № 622, що ставить під ризик не лише його власний бізнес, а й робочі місця його працівників. Ці страждання не є короткочасними - вони триватимуть до моменту остаточного скасування постанови та усунення загрози повторного безпідставного притягнення. По-друге, протиправне рішення відповідача принизило його ділову репутацію як засновника та керівника ТОВ «КИЇВ ЩИТ», а також як співзасновника суспільно важливого проєкту Civil Safety Academy. Будь-яка інформація про притягнення до відповідальності у сфері, де ключовим є бездоганне дотримання закону та довіра з боку державних органів і клієнтів, завдає серйозного репутаційного удару. Це особливо небезпечно для підприємств, що працюють у сфері обігу зброї та безпеки, адже дозвільна система ґрунтується на принципах бездоганної репутації та правової чистоти керівників. Навіть безпідставне звинувачення формує сумніви у доброчесності керівника, підриває довіру партнерів, клієнтів та потенційних інвесторів, ставить під загрозу репутацію проєкту Civil Safety Academy, який має важливе суспільне значення в умовах війни, може призвести до відтоку клієнтів та згортання соціально важливої діяльності з навчання населення правилам поводження зі зброєю. По-третє, незаконне рішення відповідача створило стан невизначеності та страху за майбутнє підприємства й унеможливило стабільну організацію роботи. Він постійно перебуває у напрузі через ймовірність нових перевірок або штучних порушень, неможливість довгострокового планування діяльності через правову невизначеність, загрозу анулювання дозволів при повторному безпідставному притягненні, усвідомлення системності таких дій. Це впливає на його психоемоційний стан, працездатність і загальний добробут, призводить до порушення сну, зниження концентрації уваги, втрати інтересу до розвитку бізнесу. По-четверте, протиправна постанова порушила його конституційне право на індивідуальний характер юридичної відповідальності та право на справедливий розгляд справи з дотриманням процесуальних гарантій. Він відчуває приниження людської гідності від того, що його притягнуто до відповідальності за дії іншої особи (відповідальної за зберігання зброї), що суперечить принципу індивідуальної відповідальності; справу розглянуто з грубим порушенням процедури (не за місцем вчинення, без належних доказів, без забезпечення права на захист); постанову винесено на підставі припущень, а не достовірних фактів. Такі дії органу державної влади формують у нього відчуття безпорадності перед свавіллям, втрату довіри до інституту адміністративної юстиції та державних гарантій захисту прав підприємців. Усі зазначені обставини мають прямий причинно-наслідковий зв`язок із протиправним рішенням представника відповідача. Як наслідок йому завдано моральної шкоди, що проявилася у: душевних стражданнях та втраті душевного спокою; порушенні нормального сну та психоемоційного стану; приниженні честі, гідності та людської гідності; підриві ділової репутації; створенні перешкод у здійсненні підприємницької діяльності; відчутті безпорадності перед свавіллям органу державної влади. З огляду на наведене, він заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди, оскільки протиправне рішення працівника відповідача завдало йому значних немайнових втрат, вплинуло на психоемоційний стан, принизило честь, гідність і ділову репутацію. У даному випадку він оцінює моральну шкоду, завдану протиправною постановою інспектора Паламарчук В.О. , у розмірі 30 000,00 грн. Вказаний розмір визначено, виходячи із характеру правопорушення та його наслідків. Його незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності у сфері, що стосується обігу зброї - однієї з найбільш суспільно значущих та чутливих сфер регулювання. Будь-яке звинувачення у порушенні правил поводження зі зброєю, навіть необґрунтоване, сприймається суспільством особливо гостро та негативно впливає на репутацію особи. Специфіка його діяльності (керівництво підприємством, що здійснює торгівлю зброєю та боєприпасами, співзасновник проєкту Civil Safety Academy) передбачає підвищені вимоги до його репутації та доброчесності, а тому розмір шкоди становить 10 000,00 грн. Також він зазнав значних душевних страждань, які проявилися у: а) постійному відчутті тривоги та небезпеки щодо подальшої долі бізнесу; б) порушенні нормального сну, стані психологічного напруження, що негативно вплинуло на загальний стан здоров`я; в) відчутті безпорадності перед свавіллям органів влади; г) переживаннях за долю працівників підприємства, робочі місця яких можуть бути втрачені внаслідок можливого анулювання дозволів; д) усвідомленні, що навіть бездоганне дотримання законодавства не гарантує захисту від безпідставного переслідування. Ці страждання не є короткочасними, вони триватимуть до моменту остаточного скасування постанови та усунення загрози повторного безпідставного притягнення і розмір шкоди в цій частині становить 8 000,00 грн. Крім того, мало місце погіршення можливостей реалізації професійних здібностей. Він як керівник ТОВ «КИЇВ ЩИТ» та співзасновник CSA активно працює над розвитком культури поводження зі зброєю та безпеки в Україні, зокрема: організовує навчання населення правилам поводження зі зброєю (курс власника зброї); сприяє підвищенню обороноздатності цивільного населення; створює робочі місця у сфері безпеки, зокрема для колишніх військовослужбовців. Незаконне притягнення до відповідальності підриває його авторитет як експерта у сфері безпеки та діючого спортсмена зі стрільби; ставить під сумнів його компетентність в очах учасників проєкту та потенційних партнерів; обмежує можливості залучення інвестицій та розширення діяльності проєкту через репутаційні ризики. Розмір шкоди в цій частині ним визначено у розмірі 7 000,00 грн. При визначенні розміру моральної шкоди також зазначено і про ступінь вини посадової особи та наявність системності порушень. Хоча відповідальність держави за ст. 1174 ЦК України настає незалежно від вини посадової особи, ступінь вини враховується при визначенні розміру відшкодування. У даному випадку інспектором Паламарчук В.О. допущено множинні грубі порушення, які свідчать або про грубу недбалість, або про умисне ігнорування вимог закону, що обтяжує відповідальність. Більше того, це вже не перший випадок безпідставного притягнення Позивача до відповідальності представниками дозвільної системи. Системність таких дій свідчить про формування практики безпідставного тиску на нього, що додатково посилює моральні страждання, а тому розмір шкоди в цій частині визначено у розмірі 5 000,00 грн. Також, в якості інших обставин, що мають значення при визначенні розміру моральної шкоди, він зазначив: необхідність витрачати час та ресурси на захист від безпідставних звинувачень замість розвитку бізнесу; формування негативного інформаційного фону навколо діяльності підприємства; ризик втрати клієнтів та партнерів через репутаційні наслідки навіть безпідставного звинувачення; відволікання його уваги від суспільно важливої діяльності (проєкт CSA), що в сукупності обґрунтовує необхідність відшкодування моральної шкоди. На думку позивача, загальна сума моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн. є розумною (співмірна з характером та наслідками правопорушення, не є надмірною, але й не є символічною), справедливою (враховує як об`єктивні обставини (множинність порушень, системність, суспільне значення діяльності), так і суб`єктивні (глибину страждань, тривалість, вплив на здоров`я), обґрунтованою (кожен елемент суми підтверджено конкретними обставинами справи та їх впливом на нього). Позивач стверджує, що не переслідує мету необґрунтованого збагачення, а прагне отримання справедливої компенсації за завдані душевні страждання, приниження гідності та репутаційні втрати, спричинені протиправним рішенням представника органу державної влади, який діяв з грубим порушенням Конституції України, КУпАП та основоположних принципів права.

Посилаючись на викладене, позивач просить:

-взнати протиправною та скасувати постанову серії ЕГА № 1900900 по справі про адміністративне правопорушення від 22.10.2025 року, якою притягнуто його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн., а провадження по справі закрити;

-стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на його користь завдану протиправною постановою моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.;

-стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на його судові витрати у розмірі 31 816, 80 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 05.11.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у відповідності до ст. 263 КАС України. Відповідачу надано строк (15 днів) для подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

28.11.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача Кирилюк Є.С. на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що інспектором ГУНП у м. Києві із належним дотриманням правової процедури згідно до положень чинного законодавства було винесено оскаржувану постанову, яку складено уповноваженою на те службовою особою відповідно до всіх вимог посадової інструкції. Зазначена постанова містить підпис посадової особи органу поліції, яка її винесла, що документально підтверджує факт складання постанови вищевказаним поліцейським. Представник відповідача зауважив, що у позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 жодного відношення до адміністративного правопорушення, відомості про яке вказано у оскаржуваній постанові та стало підставою для її винесення не має, так як на його думку єдиною відповідальною особою за зберігання зброї, боєприпасів та спеціальних засобів у магазині ТОВ «Київ Щит», директором якого він являється, є ОСОБА_3 , а він, як директор вищевказаного суб`єкта господарської діяльності не є працівником, відповідальним за охорону вогнепальної зброї, згідно з ст.195 КУпАП. Однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не має жодного відношення до вказаного адміністративного правопорушення позивач до суду взагалі не надав. Так, позивач посилається на свій наказ у якості директора ТОВ «Київ Щит» №19 від 10.07.2023 року, відповідно до якого директора магазину ОСОБА_3 призначено відповідальною особою за придбання, зберігання та подальший продаж мисливської вогнепальної зброї, а також пристроїв, набоїв до неї. При цьому, позивач умисно не повідомляє суду про існування наказу директора ТОВ «Київ Щит» №04/11-1-ОС від 22.04.2020 року «Про призначення відповідальної особи», яким відповідальність за відкриття та функціонування магазину з торгівлі вогнепальною зброєю за адресою: м. Київ, вул. Володимира Сосюри, 5, директор ТОВ «Київ Щит» ОСОБА_1 наказав залишити за собою. Відповідно до установчої документації юридичної особи ТОВ «Київ Щит», директором якого являється ОСОБА_1 , в якій зазначені права і функціональні обов`язки директора та працівників зазначеного товариства, директор вказаного суб`єкта підприємницької діяльності також несе особисту персональну відповідальність за відкриття та функціонування магазину з торгівлі зброєю, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Володимира Сосюри, 5 та належить ТОВ «Київ Щит». Таким чином, інспектором поліції під час прийняття оскаржуваного рішення були повністю враховані всі обставини вчинення вищевказаного адміністративного правопорушення, під час повного, детального, всебічного та неупередженого дослідження яких було обґрунтовано встановлено вину позивача у його вчиненні. З огляду на вищевикладене, уповноваженою службовою особою відповідно до положень чинного законодавства, всебічно, повно і об`єктивно було досліджено всі обставини вищезазначеної справи в їх сукупності та прийнято законне рішення, тому винесення постанови відбулося згідно вимог чинного законодавства України. Вищевикладене, на думку представника відповідача, свідчить про те, що доводи позивача, викладені у позовній заяві є необґрунтованими, надуманими та повністю не відповідають дійсності, так як дані доводи не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, а навпаки спростовуються матеріалами даної справи. Також, у позовній заяві зазначено, що у даному випадку відсутня об`єктивна сторона вказаного адміністративного правопорушення, що не відповідає дійсності.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказав і на те, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю уповноважених посадових осіб ГУНП у м. Києві йому була завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та його вини в заподіянні моральної шкоди, не зазначено з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди у сумі 30 000,00 грн. (не було надано розрахунків) та якими доказами це підтверджується. Крім того, співвідповідачем у даній судовій справі повинна бути держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у даній справі повинна бути Державна казначейська служба України (яка є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету, згідно законодавства), а моральна шкода не може бути стягнута з юридичної особи ГУНП у м. Києві. Також, що чинний Кодекс України про адміністративні правопорушення не передбачає стягнення моральної (немайнової) шкоди. Для того, щоб стягнути моральну шкоду, завдану винними діями осіб, необхідно дочекатись рішення суду про неправомірність дій відповідних посадових (службових) осіб. Дане рішення буде підставою для звернення до суду з цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди на загальних підставах. В даному зверненні (позовній заяві) необхідно обгрунтувати причиново-наслідковий зв`язок між протиправними діями правопорушника та отриманою шкодою потерпілої сторони. В зв`язку із цим представник відповідача вважає, що на даний час позовна вимога про відшкодування моральної шкоди у адміністративному процесі є передчасною, оскільки станом на день звернення позивача до суду із даним адміністративним позовом у визначеному законодавством порядку не встановлена протиправність, неправомірність чи незаконність рішень, дій чи бездіяльності відповідача у справі.

Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

04.12.2025 року до суду надійшла заява представника позивача Бурковської А.Л. про відшкодування судових витрат, в якій представник позивача просить зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу судові витрати в розмірі 35 583,25 грн., з яких витрати на професійну правничу допомогу - 33 766,45 грн., судовий збір - 1816,80 грн.

05.12.2025 року до суду надійшла відповідь представника позивача Бурковської А.Л. на відзив представника відповідача. У даній відповіді представник позивача зазначає про помилковість та безпідставність заперечень представника відповідача та наявність всіх належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог, а вимога про відшкодування моральної шкоди є належною, законною та повністю обґрунтованою, з урахуванням чого вона просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

15.12.2025 року до суду надійшли заперечення представника відповідача Пустовіта А.Г. на відповідь представника позивача на відзив. У даних запереченнях представника відповідача наполягає на правомірності оскаржванаої постанови, посилаючись на обставини та доводи, викладені у відзиві, в зв`язку із чим просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

16.12.2025 року до суду надійшли додаткові пояснення третьої особи - інспектора Паламарчук В.О. У даних поясненнях, по змісту аналогічних відзиву на позовну заяву, третя особа просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови.

17.12.2025 року до суду надійшло клопотання представника відповідача Пустовіта А.Г. про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. У даному клопотанні представник відповідача зазначає, що розрахунок правничої допомоги завищений у співвідношенні до складності справи та обсягу наданих позивачу послуг, оскільки справа є незначної складності та розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а аналіз матеріалів, підготовка позовної заяви та надсилання копії поовної заяви не потребували значних витрат часу. Крім того, позивачем на надано доказів на підтвердження значення справи, впливу вирішення справи на його репутацію або публічного інтересу до справи.

Посилаючись на викладене, представник відповідача просив відмовити позивачу в задоволенні відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 33 766,45 грн.

Відповідно до ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь - яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Положеннями ч.5 ст.262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Дослідивши письмові докази, які знаходяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, постановою в справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1900900 від 22.10.2025 року, винесеною інспектором Дніпровського УП ГУНП у м. Києві старшим лейтенантом поліції Паламарчук В.О. притягнуто ОСОБА_1 як директора ТОВ «КИЇВ ЩИТ» до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн.

Відповідно до вказаної постанови, ОСОБА_1 22.10.2025 року, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Володимира Сосюри, 5, у приміщенні магазину з продажу зброї ТОВ «Київ Щит», директором якого він являється, порушив правила зберігання вогнепальної зброї, чим він вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 195 КУпАП.

Позивач просить визнати протиправною та скасувати вказану постанову, посилаючись на відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки він не є належним суб`єктом адміністративного правопорушення, відсутність об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, а також процесуальні порушення з боку інспектора при винесенні даної постанови.

Сторона відповідача та третя особа проти вказаних тверджень позивача заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість вказаної постанови.

Суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Нормами ст.222 КУпАП встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст.268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з"ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Згідно ч. 3 ст.73 КАС України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частинами 1, 2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність своїх дій чи бездіяльності, а позивач зобов`язаний довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Оскаржуючи вищевказану постанову, позивач зазначає про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки він не є належним суб`єктом.

Відповідно до ч.1 ст.195 КУпАП, порушення правил зберігання або перевезення вогнепальної чи холодної зброї, а також пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів за секунду і бойових припасів працівниками підприємств, установ, організацій, відповідальними за їх охорону, а так само використання ними зазначеної зброї і бойових припасів не за призначенням, - тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Так, об`єктом вищезазначеного адміністративного правопорушення є суспільні відносини у сфері обігу й використання зброї. Об`єктивна сторона даного адміністративного правопорушення виражається у порушенні правил зберігання або перевезення вогнепальної чи холодної зброї, а також пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів за секунду і бойових припасів працівниками підприємств, установ, організацій, відповідальними за їх охорону, а так само використання ними зазначеної зброї та бойових припасів не за призначенням (формальний склад). Суб`єкт вищезазначеного адміністративного правопорушення: спеціальний - фізичні особи - відповідальні працівники підприємств, установ, організацій. Суб`єктивна сторона вищезазначеного адміністративного правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності.

Так, згідно наявних доказів у справі, на момент проведення перевірки у магазині ТОВ «Київ Щит» особою, відповідальною за зберігання зброї, боєприпасів та спеціальних засобів у магазині була ОСОБА_3 відповідно до наказу директора ТОВ «Київ Щит» № 19 від 10.07.2023 року, що також відображено у витягу з Єдиного реєстру зброї, а також у акті перевірки об`єкта дозвільної системи від 22.10.2025 року.

Таким чином, позивач не є належним суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.195 КУпАП, оскільки на час проведення перевірки не був працівником, відповідальним за охорону вогнепальної зброї.

Заперечуючи проти позову в цій частині сторона відповідача вказала на те, що відповідно до наказу директора ОСОБА_1 ТОВ «Київ Щит» №04/11-1-ОС від 22.04.2020 року «Про призначення відповідальної особи» відповідальність за відкриття та функціонування магазину з торгівлі вогнепальною зброєю за адресою: м. Київ, вул. Володимира Сосюри, 5, директор ТОВ «Київ Щит» ОСОБА_1 наказав залишити за собою.

Суд відхиляє ці заперечення та зазначає про те, що вказаний наказ щодо покладення відповідальності на директора щодо зберігання зброї, боєприпасів та спеціальних засобів у магазині втратив чинність із прийняттям наказу директора ТОВ «Київ Щит» № 19 від 10.07.2023 року, яким визначено іншу особу - директора магазину ТОВ «Київ Щит» ОСОБА_3 відповідальною особою за придбання, зберігання та подальший продаж мисливської вогнепальної зброї, пристроїв та набої до них.

Наведене свідчить про те, що позивач не є належним суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.195 КУпАП, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, а тому оскаржувана постанова підлягає визнанню протиправною та скасуванню.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Вищевикладені обставини та підстави суд вважає достатніми для задоволення позову в цій частині, відтак інші доводи позивача судом не оцінюються.

У рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. (п. 4.1).

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині.

Що стосується вимог позвача про відшкодування моральнї шкоди, то суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п.57).

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Необхідною умовою виникнення відповідальності у вигляді обов`язку відшкодувати заподіяну майнову і немайнову шкоду є неправомірність дій або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою, вини особи у заподіянні шкоди.

Слід зазначити, що сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно (Постанова ВС від 10 червня 2021 року по справ № 640/963/19).

Крім того, згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України») визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, спричинену такими діями.

Позивач пояснює, що моральна шкода спричинена йому у зв`язку з необхідністю захищати свої права від неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності. Зазначає, що незаконне винесення постанови стало причиною емоційного дискомфорту, психологічного напруження, відчуття несправедливості, а також витрат часу, зусиль та коштів на звернення до суду, підготовку документів та участь у судовому процесі. Зазначене негативно вплинуло на його загальний емоційний стан та викликало стрес.

Втім, матеріалами справи не підтверджені моральні страждання позивача, наприклад, висновком експертизи моральної шкоди, консультативними висновками лікарів тощо, а наведені ним обґрунтування моральної шкоди грунтуються виключно на його припущеннях.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між стверджуваними душевними та психологічними стражданнями і протиправними діями відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови. Позивачем не доведено наявності усіх складових елементів для застосування правового механізму відшкодування моральної шкоди, а саме - відсутнє матеріальне підтвердження моральної шкоди, не розкрито її суть в цілому та не доведено її фактичне існування.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не доведено обставини, що підтверджують заподіяння йому душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, не зазначено, якими доказами це підтверджується, не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Частина 1 ст. 139 КАСУ передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова особа.

З огляду на викладене, беручи до уваги положення КАС України, суд приходить висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача судових витрат пропорційно до задоволених вимог в розмірі 605,60 грн.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 33 766,45 грн, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 п. 1 частини 3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до пункту 1 частини 3 вказаної статті для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

25.06.2025 року між Адвокатським об`єднанням «АДДАТІ ГРУП» та позивачем було укладено Договір про надання правничої допомоги № 25/06/2025-01, згідно п.п. 1.1. та 2.1. якого Адвокатське об`єднання взяло на себе зобов`язання з надання останньому правничої (правової) допомоги з приводу представництва та захисту його інтересів перед фізичними та юридичними особами, органами державної влади та місцевого самоврядування, зокрема в судах та правоохоронних органах.

Відповідно до п. 3.1.4 Договору, клієнт зобов`язаний оплачувати правничу (правову) допомогу у відповідності до умов розділу 4 Договору.

За умовами п.п. 4.1. та 4.2. Договору, за загальним правилом, вартість правничої (правової) допомоги становить 100 (сто) доларів США за кожну годину роботи Адвокатського об`єднання. Облік часу здійснюється погодинно, з округленням фактично наданого часу до повної години. За загальним правилом, оплата правничої (правової) допомоги здійснюється у гривні за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на день фактичного здійснення розрахунку.

Згідно п. 4.4. Договору, розрахунки за надану правничу (правову) допомогу здійснюються на підставі актів приймання-передачі послуг, які підписуються сторонами після їх фактичного надання. Адвокатське об`єднання має право вимагати попередньої оплати (авансу), розмір якої встановлюється у кожному випадку індивідуально.

19.11.2025 року між АО «АДДАТІ ГРУП» та ОСОБА_1 було підписано акт приймання-передачі послуг № 19/11/2025-04, згідно п. 2 якого станом на день складання цього акта Адвокатським об`єднанням витрачено 5 годин та надано послуг з правничої допомоги на загальну суму - 500 доларів США, що становить 21 046,20 грн. Станом на 19.11.2025 року офіційний курс гривні до долару США становив 42,0924 грн/ дол. США, що підтверджується роздруківкою з офіційного веб-сайту Національного Банку України.

19.11.2025 року АО «АДДАТІ ГРУП» було направлено ОСОБА_1 рахунок-фактуру № 19/11/2025-02 від 19.11.2025 на загальну суму 21 046,00 грн., який того ж дня був сплачений клієнтом, що підтверджується платіжною інструкцією № 1H2BBMK9-KEM8-T5T7 від 19.11.2025 року.

26.11.2025 між АО «АДДАТІ ГРУП» та ОСОБА_1 підписано акт приймання-передачі послуг № 26/11/2025-03, згідно п. 2 якого станом на день складання цього акта Адвокатським об`єднанням витрачено 3 години та надано послуг з правничої допомоги на загальну суму - 300 доларів США, що становить 12 720,45 грн. Станом на 26.11.2025 року офіційний курс гривні до долару США становив 42,4015 грн/ дол. США, що підтверджується роздруківкою з офіційного веб-сайту Національного Банку України.

26.11.2025 року АО «АДДАТІ ГРУП» було направлено ОСОБА_1 рахунок-фактуру № 26/11/2025-02 від 26.11.2025 року на загальну суму 12 720,45 грн., який 30.11.2025 року був сплачений клієнтом, що підтверджується платіжною інструкцією № TXCB-B921-5335-BHM7 від 30.11.2025 року.

Загальний розмір витрат на правничу допомогу, понесений ОСОБА_1 в межах адміністративної справи № 754/18509/25 становить 33 766,45 грн.

Відповідач, заперечуючи проти клопотання позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, зазначив, що ця справа не є складною, а тому розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу та ціною позову.

За правилами ч. 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Вказане правило при вирішені питання про співмірність заявленої до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17 (73021615) та від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16 (73356068).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовуюсь при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, п. 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції У справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

А у пункті 154 рішення Європейського суду із прав людини від 07.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (заява № 58442/00) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правова позиція Верховного Суду щодо необхідності доведення та врахуванням того чи були витрати на правничу допомогу фактичними, а їх розмір обґрунтованим та розумним викладена, зокрема у постанові від 05.05.2018 року у справі № 821/1594/17.

Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 803/1032/18 підкреслюється, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`ємом наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Також, Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 580/3324/19 дійшов висновку, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, Верховним Судом у додатковій постанові від 08 березня 2023 року у справі № 873/52/22 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи не тільки те, чи були вони фактично понесені, але і оцінювати їх необхідність та неминучість.

Суд при вирішенні питання витрат на професійну правничу допомогу вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, у зв`язку з чим понесені позивачем витрати на правничу допомогу необхідно присудити до стягнення з відповідача в розмірі 5000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 21, 72-78, 90, 121, 123, 139, 205, 241-246, 250, 251, 286 КАС України, ст.122 ч.4, 245, 251, 268, 280 КУпАП, ЗУ «Про дорожній рух», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕГА № 1900900 по справі про адміністративне правопорушення від 22.10.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн., а провадження по справі закрити.

В іншій частині позовних вимг - відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 605,60 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 25 грудня 2025 року.

Суддя: