Справа № 480/4980/24
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 р. Справа № 480/4980/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2025, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, м. Суми, повний текст складено 16.06.25 у справі № 480/4980/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 252 від 10.05.2024 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» у вигляді суворої догани.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 №252 від 10.05.2024 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн 00 коп.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції фактично ототожнив дисциплінарний проступок з адміністративним і необґрунтовано зробив висновок, що закриття адміністративного провадження за відсутністю складу правопорушення автоматично виключає дисциплінарну вину. Окрім того, суд вийшов за межі своїх повноважень щодо оцінки належного виконання службових обов`язків та безпідставно визнав єдиним доказом провини адміністративний протокол. Суд також не врахував, що позивач не заперечував факт виявлення підлеглого в стані алкогольного сп`яніння, а лише заперечував знання про це. Водночас командир взводу зобов`язаний вживати заходів щодо перевірки стану підлеглих, а не діяти лише у випадку прямої достовірної інформації. Окрім того, відповідач зауважує на те, що відсутність службового розслідування не є підставою для скасування наказу. Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн, зменшивши заявлену суму з 9000 грн, уважає, що навіть у зменшеному обсязі це стягнення є необґрунтованим, непропорційним та неспівмірним, виходячи з конкретних обставин справи.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 5 000,00 грн.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач є командиром взводу управління командира 3 реактивного артилерійського дивізіону, старшим лейтенантом, який проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

07.05.2024 командиром 3 реактивного артилерійського дивізіону підполковником ОСОБА_2 стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 був складений протокол про військове адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 172-15 Кодексу України про адміністративне правопорушення, серії А1476 №6.

Командиром в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 на підставі рапорту від 07.05.2024 наказом № 252 від 10.05.2024 на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани.

Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав та інтересів позивача у публічно-правових відносинах.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Так, загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV.

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Відповідно до вимог абзацу 8 статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці зобов`язані стримувати інших військовослужбовців від вчинення протиправних дій.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Згідно з статтею 119 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир взводу в мирний і воєнний час відповідає за виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу та за підтримання внутрішнього порядку у взводі.

Положеннями статті 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що командир взводу зобов`язаний неухильно стежити за додержанням військовослужбовцями військової дисципліни у взводі, дбати про виховання військовослужбовців рядового, сержантського (старшинського) складу, підтримувати особовий склад взводу у постійній бойовій готовності.

Тобто позивач відповідно до обов`язків, покладених на нього Статутом Збройних Сил України, повинен контролювати свій особовий склад та стримувати його від вчинення правопорушень.

Відповідно до положень ст. 1, 2, 4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».

Згідно зі ст. 45, 48, 84, 85, 86 Дисциплінарного статуту Збройних сил України у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

На військовослужбовців може бути накладене таке дисциплінарне стягнення, як сувора догана.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Як убачається з матеріалів справи, підставою для винесення оскаржуваного наказу № 252 від 10.05.2024 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» був рапорт командира 3 реактивного артилерійського дивізіону підполковника ОСОБА_2 , який надійшов на ім`я командира військової частини 08.05.2024 та зареєстрований у стройовій частині генштабу за вхідним № 7743, в якому зазначено про факт недбалого виконання своїх посадових обов`язків командиром взводу управління командира 3 реактивного артилерійського дивізіону старшим лейтенантом ОСОБА_1 .

Зокрема, проведеним аналізом факту недбалого виконання своїх посадових обов`язків вищевказаним військовослужбовцем встановлено, що 07.05.2024, дізнавшись, що старший сержант ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у стані алкогольного сп`яніння, командиром - старшим лейтенантом ОСОБА_1 не було прийнято відповідного рішення стосовно свого підлеглого, як того вимагають його посадові обов`язки та вимоги статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а саме: «стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішенця щодо необхідності притягнення винного до відповідальності». В результаті неналежного виконання обов`язків старшим лейтенантом ОСОБА_1 не було забезпечено додержання військової дисципліни його підлеглим старшим сержантом ОСОБА_3 .

Окрім того, командиром 3 реактивного артилерійського дивізіону підполковником ОСОБА_2 стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 був складений протокол про військове адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення, серії А1476 № 6.

Отже, єдиним доказом вчинення позивачем дисциплінарного правопорушення є протокол про військове адміністративне правопорушення серії А1476 № 6 від 07.05.2024.

Разом із тим колегія суддів зауважує, що за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст.172-15 КУпАП постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.06.2024 у справі № 336/4521/24 провадження стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення, оскільки із долучених до протоколу письмових пояснень ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не вбачається, на що звертає увагу захисник, що ОСОБА_1 був обізнаний із тим, що ст. сержант ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Тобто, із матеріалів справи неможливо встановити, чи мав ОСОБА_1 реальну можливість виконати свій обов`язок щодо прийняття відповідного рішення відносно ст. сержанта.

А тому, на думку суду, наявні в матеріалах справи докази не дають підстав дійти висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.172-15 КУпАП, відповідно до критерію «поза розумним сумнівом», а тому на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.06.2024 у справі № 336/4521/24 набрала законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалася.

З приводу цієї постанови, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд зазначає, що адміністративна та дисциплінарна відповідальність є різними видами юридичної відповідальності, а одне і те ж діяння особи може оцінюватися як з точки зору дисциплінарної, так і адміністративної/кримінальної відповідальності.

Так, відповідно до ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Суди у вказаних справах, вирішуючи питання наявності підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності, враховували причини, які сприяли вчиненню дій, за які КУпАП передбачає адміністративну відповідальність.

Згідно з ч. 7 ст. 78 КАС України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Військовий дисциплінарний проступок - порушення військовослужбовцем обов`язків (невиконання чи неналежне виконання), покладених на нього по службі законами України, військовими статутами, наказами та іншими нормативними актами органів військового управління, командирів і начальників.

Тобто, хоча наведена постанова районного суду не є беззаперечним доказом на спростування факту вчинення цим військовослужбовцем дисциплінарного проступку та підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності не перебувають у безпосередній залежності від наявності або відсутності рішення суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, колегія суддів зауважує, що вказане проваджене закрито внаслідок відсутності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, яке є тотожним змісту дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за недбале ставлення до служби через не прийняття рішення щодо необхідності притягнення винного підлеглого до відповідальності.

Окрім того, оскаржуваний наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності фактично обґрунтовувався саме даними, вказаними у протоколі про військове адміністративне правопорушення серії А1476 № 6 від 07.05.2024, провадження у справі за яким було в подальшому закрито судом внаслідок відсутності вини позивача.

Вищезазначене спростовує доводи апеляційної скарги про ототожнення судом першої інстанції дисциплінарного проступку з адміністративним.

Разом із тим, будь-яких інших доказів, які підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні дисциплінарного проступку та факт перебування його підлеглого ОСОБА_3 у той день у стані алкогольного сп`яніння, окрім складеного рапорта командиром в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 від 07.05.2024, який же і склав протокол про військове адміністративне правопорушення серії А1476 № 6 від 07.05.2024, матеріали справи не містять.

Щодо посилань відповідача, як на доказ вини позивача у вчиненні дисциплінарного проступку на те, що у протоколі про військове адміністративне правопорушення серії А 1476 № 6 від 07.05.2024 у графі «Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності» та у графі «Пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу особою, яка притягається до адміністративної відповідальності» відсутні будь-які пояснення ОСОБА_1 та зауваження щодо його змісту, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 256 КУпАП України особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

Отже, особа має право, а не обов`язок викладати у складеному щодо неї протоколі пояснення і зауваження щодо його змісту, а сама відсутність таких пояснень чи зауважень не є безпосереднім доказом вчинення нею адміністративного, а тим паче дисциплінарного проступку.

Відповідно до частини 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Разом із тим у даному випадку відповідачем не надано доказів, які підтверджують порушення військової дисципліни позивачем.

За встановлених обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наказ № 252 від 10.05.2024 про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді «суворої догани» є необґрунтованим, оскільки винесений без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому він має бути визнаний протиправним та скасований.

Колегія суддів не заперечує доводів апеляційної скарги про те, що відсутність службового розслідування не є підставою для скасування наказу. Однак у даному випадку оскаржуваний наказ № 252 від 10.05.2024 скасований у зв`язку з відсутністю доказів порушення позивачем військової дисципліни, а не у зв`язку з відсутністю службового розслідування.

Щодо законності та обґрунтованості судового рішення в частині стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 3500,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-5 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Водночас, дії сторони щодо досудового вирішення спору підлягають врахуванню лише у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Водночас склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.03.18 у справі № 815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано до суду копії: квитанції до прибуткового касового ордера № 194 від 10.06.2024 на суму 6000 грн, копію договору про надання правничої допомоги від 09.05.2024 із додатковою угодою № 1 від 05.06.2024, копію акту виконаних робіт № 1 від 10.06.2024 на суму 6000 грн за надання консультацій та підготовку позовної заяви, копію ордера про надання правничої (правової допомоги) Серії АР №1098561.

Надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, слід виходити з того, що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів також не є значними, розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання, а також ураховувати, що відповідач заперечував проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи наведене, предмет спірних правовідносин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати, які підлягають відшкодуванню за надання адвокатом позивачу послуг в суді першої інстанції, слід зменшити, та співмірною сумою відшкодування є 3 500 грн.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 420/1109/20.

Під час апеляційного розгляду справи відповідачем не надано доказів, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт, не надано власного розрахунку, яка сума витрат, на його погляд, є розумною.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Щодо стягнення на користь позивача судових витрат у сумі 5 000 грн на професійну правову допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає таке.

На підтвердження витрат з професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції позивачем надано до матеріалів справи копії: додаткової угоди № 2 від 23.09.2025 до договору про надання правничої допомоги б/н від 09.05.2024, акта виконаних робіт № 1 від 23.09.2025, квитанції до прибуткового касового ордера № 302 від 23.09.2025 на суму 5000 грн.

За змістом акта виконаних робіт № 1 від 23.09.2025 адвокатом надано позивачу такі види правової допомоги: надання консультацій, підготовка відзиву на апеляційну скаргу у справі № 480/4980/24 вартістю 5000 грн.

Визначаючи суму відшкодування витрат позивача на правову допомогу, колегія суддів зауважує, що в будь-якому випадку надання правової допомоги щодо вирішення навіть певної (усієї) сукупності питань у апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом. Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази. У свою чергу, процедурні питання є типовими, виконання яких потребує більш технічного підходу та не залежить від ціни позову та/або професійного досвіду виконавця.

Отже, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, розмір відшкодування за аналогічні послуги в суді першої інстанції, колегія суддів уважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за надання послуг з правової допомоги в суді апеляційної скарги завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Крім того, участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19.

Враховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність (складення одного процесуального документу відзиву на апеляційну скаргу), колегія судів апеляційної інстанції вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок Військової частини НОМЕР_1 , у сумі 1750,00 грн (3500 грн : 2).

Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 КАС України відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення, є одним із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 у справі № 480/4980/24 - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1750 (одна тисяча сімсот п`ятдесят) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді А.О. Бегунц В.Б. Русанова