Справа № 160/30904/25
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2025-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Юркова Е.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "МОНОЛІТ БУДСЕРВІС" до Державної податкової служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "МОНОЛІТ БУДСЕРВІС" про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-
27 жовтня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПКП А-І-С-Т» в особі представника Сліса Андрія Сергійовича через систему "Електронний Суд" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної податкової служби України з вимогами:
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувані рішення Державної податкової служби України про відмову у реєстрації розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки позивач надав контролюючому органу усі необхідні документи, які засвідчують підстави для реєстрації спірних розрахунків коригування та підтверджують реальність здійснених господарських операцій з його контрагентом і рух активів, а тому відповідач не мав правових підстав для відмови у реєстрації таких розрахунків коригування в Єдиному реєстрі.
Ухвалою суду від 28.10.2025 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Представником Державної податкової служби України 19.11.2025 подано відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити, зазначивши, що податкові накладні складені у 2021 році, а самі розрахунки коригування до них у 2025 році. Очевидно, що між датою складання податкових накладних та датою реєстрацією до розрахунків коригування минуло більше а ніж 1095 днів. Також вказав, що оскільки фактично податковим органом не було прийнято рішення про відмову в реєстрації розрахунків коригування в ЄРПН, то зобов`язання відповідача зареєструвати вказані розрахунки коригування є передчасним.
Третій особі було направлено копію зазначеної ухвали про відкриття провадження у справі в його електронний кабінет, що підтверджується довідкою відповідального працівника суду від 28.10.2025; правом на подання пояснень на позов третя особа не скористався.
19.11.2025 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводи, викладені в позовній заяві, як підстави для задоволення позову.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
На виконання умов Договору, 30 серпня 2021 року Позивач отримав від ТОВ «МОНОЛІТ БУДСЕРВІС» попередню оплату (аванс) у загальній сумі 1 565 105,72 грн, у тому числі ПДВ 260 850,95 грн.
В подальшому, у зв`язку зі зміною обсягу виконання робіт за Договором, частина робіт, оплачених авансом, не була виконана Позивачем. У зв`язку з цим, виникла необхідність повернення частини раніше отриманої попередньої оплати.
Позивач здійснив повернення частини авансових платежів на користь ТОВ «МОНОЛІТ БУДСЕРВІС» двома платежами: 01 жовтня 2025 року на суму 188 469,75$ грн (186 293,05 грн + 2 176,70 грн) та 03 жовтня 2025 року на суму 257 823,30$ грн.
Згідно з вимогами пункту 192.1 статті 192 ПКУ, у випадку повернення постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню.
На виконання цієї норми Позивач склав два розрахунки коригування до податкової накладної № 19 від 30.08.2021:
- Розрахунок коригування № 1 від 01.10.2025 на суму коригування податкового зобов`язання - 31 411,62 грн (зменшення обсягу постачання без ПДВ на - 157 058,12 грн).;
- Розрахунок коригування № 2 від 03.10.2025 на суму коригування податкового зобов`язання - 42 970,55 грн (зменшення обсягу постачання без ПДВ на -214 852,75 грн).
Зазначені розрахунки коригування були направлені Позивачем на реєстрацію в ЄРПН.
21 жовтня 2025 року Позивач отримав Квитанцію № 1 (щодо документа J1201216) про неприйняття розрахунку коригування № 1 від 01.10.2025.
В квитанції зазначено: «ДОКУМЕНТ НЕ ПРИЙНЯТО...Виявлені помилки/зауваження:...Документ не може бути прийнятий - Порушено вимоги статті 102 Податкового кодексу України та пункту 6 порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 № 1246... а саме дата складання розрахунку не може перевищувати більш ніж на 1095 календарних днів дату складання податкової накладної, до якої складено такий розрахунок коригування».
Аналогічна відмова була отримана і щодо розрахунку коригування № 2 від 03.10.2025 (квитанція № 1 від 23.10.2025).
Підстава відмови порушення вимог статті 102 ПКУ та пункту 6 Порядку ведення ЄРПН (Постанова КМУ № 1246 від 29.12.2010) через перевищення 1095-денного строку між датою складання податкової накладної (30.08.2021) та датою складання розрахунків коригування (01.10.2025 та 03.10.2025).
Позивач вважає рішення Відповідача про відмову у реєстрації розрахунків коригування № 1 від 01.10.2025 та № 2 від 03.10.2025, оформлені відповідними квитанціями, протиправними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вони порушують права Позивача.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02 грудня 2010 року (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
За приписами пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
Якщо надіслані податкові накладні/розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених пунктом 201.1 цієї статті та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, а також у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування відповідно до пункту 201.16 цієї статті, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді або зупинення їх реєстрації із зазначенням причин.
Квитанція про зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування надсилається одночасно продавцю та покупцю платнику податку.
Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Відповідно до пункту 192.1 статті 192 ПК України якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/ послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних:
- постачальником (продавцем) товарів/послуг, якщо передбачається збільшення суми компенсації їх вартості на користь такого постачальника або якщо коригування кількісних та вартісних показників у підсумку не змінює суму компенсації;
- отримувачем (покупцем) товарів/послуг, якщо передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, для чого постачальник надсилає складений розрахунок коригування отримувачу.
Пунктом 201.16 статті 201 ПК України передбачено, що реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних може бути зупинена в порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 2 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року № 1246 (далі - Порядок № 1246, в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), податкова накладна - електронний документ, який складається платником податку на додану вартість (далі - платник податку) відповідно до вимог ПК України в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації; розрахунок коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної (далі - розрахунок коригування) - електронний документ, який складається платником податку до податкової накладної відповідно до вимог Кодексу в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації.
Пунктом 12 Порядку № 1246 передбачено, що після надходження податкової накладної та/або розрахунку коригування до ДФС в автоматизованому режимі здійснюється їх розшифрування та проводяться перевірки: відповідності податкової накладної та/або розрахунку коригування затвердженому формату (стандарту); чинності електронного цифрового підпису, порядку його накладення та наявності права підписання посадовою особою платника податку таких податкової накладної та/або розрахунку коригування; реєстрації особи, що надіслала на реєстрацію податкову накладну та/або розрахунок коригування, платником податку на момент складення та реєстрації таких податкової накладної та/або розрахунку коригування; дотримання вимог, установлених пунктом 192.1 статті 192 та пунктом 201.10 статті 201 Кодексу; наявності помилок під час заповнення обов`язкових реквізитів відповідно до пункту 201.1 статті 201 Кодексу; наявності суми податку на додану вартість відповідно до пунктів 200-1.3 і 200-1.9 статті 200-1 Кодексу (для податкових накладних та/або розрахунків коригування, що реєструються після 1 липня 2015 року); наявності в Реєстрі відомостей, що містяться у податковій накладній, яка коригується; факту реєстрації/зупинення реєстрації/відмови в реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування з такими ж реквізитами; наявності підстав для зупинення реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування; дотримання вимог Законів України «Про електронний цифровий підпис», «;Про електронні документи та електронний документообіг» та Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого в установленому порядку.
Згідно із пунктом 13 Порядку № 1246 за результатами перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку, формується квитанція про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування (далі - квитанція).
Механізм зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - Реєстр), організаційні та процедурні засади діяльності комісій з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі (далі - комісії контролюючих органів), права та обов`язки їх членів визначено Порядком зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1165 (далі - Порядок № 1165, в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин).
Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №1165 у разі коли за результатами перевірки податкової накладної/розрахунку коригування визначено, що податкова накладна/ розрахунок коригування відповідають одній з ознак безумовної реєстрації, визначених у пункті 3 цього Порядку, реєстрація таких податкової накладної/розрахунку коригування не зупиняється в Реєстрі.
Платник податку, яким складено та/або подано для реєстрації в Реєстрі податкову накладну/розрахунок коригування, що не відповідають жодній з ознак безумовної реєстрації, перевіряється щодо відповідності критеріям ризиковості платника податку (додаток 1), показникам, за якими визначається позитивна податкова історія платника податку (додаток 2).
Податкова накладна/розрахунок коригування, що не відповідають жодній з ознак безумовної реєстрації, перевіряються щодо відповідності відображених у них операцій критеріям ризиковості здійснення операцій (додаток 3).
Відповідно до пунктів 7, 10 Порядку № 1165 у разі коли за результатами автоматизованого моніторингу податкової накладної/розрахунку коригування встановлено, що відображена в них операція відповідає хоча б одному критерію ризиковості здійснення операції, крім податкової накладної/розрахунку коригування, складених платником податку, який відповідає хоча б одному показнику, за яким визначається позитивна податкова історія, реєстрація таких податкової накладної/розрахунку коригування зупиняється.
Так, у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі контролюючий орган протягом операційного дня надсилає (в електронній формі у текстовому форматі) в автоматичному режимі платнику податку квитанцію про зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, яка є підтвердженням зупинення такої реєстрації.
У квитанції про зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування зазначаються: 1) номер та дата складення податкової накладної/розрахунку коригування; 2) критерій (критерії) ризиковості платника податку та/або ризиковості здійснення операцій, на підставі якого (яких) зупинено реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі, з розрахованим показником за кожним критерієм, якому відповідає платник податку; 3) пропозиція щодо надання платником податку пояснень та копій документів відповідно до Порядку прийняття рішень про реєстрацію/відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, затвердженого наказом Мінфіну від 12 грудня 2019 р. № 520 (пункт 11 Порядку №1165).
З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до спірних правовідносин, повернення частини авансових платежів у жовтні 2025 року стало прямим наслідком тривалих господарських відносин та спору із контрагентом (ТОВ «МОНОЛІТ БУДСЕРВІС») щодо обсягу та порядку виконання робіт за Договором. Фактично, виконання робіт було ускладнене та частково зупинене з причин, що не залежали від Позивача.
Спір щодо обсягів та актуальності договірної документації підтверджується листуванням сторін.
15.03.2023 Позивач (у листі-вимозі №150323) вимагав від Генпідрядника надати «підписані актуальні на сьогодні договори» та «робочу документацію», оскільки в проект були внесені зміни, а договори 2021 року втратили актуальність.
У відповідь Генпідрядник (листом № 695 від 13.04.2023) надав «Мотивовану відмову від підписання Актів», що підтверджує наявність невирішеного спору щодо обсягів станом на 2023 рік.
Аналогічно, в Акті огляду виконаних робіт від 20.04.2023, складеному комісією за участі представників Генпідрядника, прямо зазначено, що Позивачем була надана «ніким не погоджена технологічна карта» (п. 2 Акту), а у листі № 912 від 12.05.2023 Генпідрядник просить Позивача «надати погоджені проектувальниками та Замовником технологічні карти».
Це підтверджує, що станом на 2023 рік роботи не могли бути завершені через відсутність погодженого технічного завдання з боку Генпідрядника.
Раніше, Позивач (листом №190822/1 від 19.08.2022), у зв`язку з неможливістю довготривалого зберігання ТМЦ (придбаних за рахунок спірного авансу) в умовах воєнного стану, просив Генпідрядника прийняти ці матеріали. Це підтверджує, що ТМЦ були готові, однак роботи не просувалися з вини Генпідрядника.
Таким чином, зміна обсягу виконання робіт є завершальною господарською операцією, яка виникла внаслідок тривалого спору. Юридично цей спір було вирішено, а зменшення обсягів було остаточно зафіксовано 10 січня 2024 року шляхом укладення Додаткової угоди № 1 до Договору №ЗП12-24/09/21-ПР.
У п. 1 та 2 цієї угоди сторони погодили «зменшити загальний обсяг Робіт» та встановили нову остаточну вартість фактично виконаних Робіт.
Саме ця Додаткова угода від 10.01.2024, стала юридичною підставою для проведення остаточних розрахунків та повернення надлишково сплаченого авансу, що й відбулося у жовтні 2025 року.
Банківська виписка підтверджує дату розрахунків - 01.10.2025.
Так, Позивач повернув частину старого авансу (186 293,05 грн) та отримав від ТОВ «МОНОЛІТ БУДСЕРВІС» нову оплату (188 469,75 грн) за роботи за пов`язаним договором.
Це свідчить про остаточне врегулювання обсягів за угодою 2024 року та вказує, що дата виникнення підстави для коригування (події) є саме дати фактичного повернення коштів у жовтні 2025 року.
Внаслідок цих подій у Позивача виник законодавчо встановлений обов`язок скласти та зареєструвати в ЄРПН розрахунки коригування (РК № 1 та РК № 2) до раніше складеної податкової накладної № 19 з метою зменшення нарахованих податкових зобов`язань з ПДВ на суми, що відповідають повернутим коштам.
Таке коригування є обов`язком платника податку, оскільки забезпечує відповідність даних податкового обліку фактичним господарським операціям та сумі податку, що підлягає сплаті до бюджету. Невнесення таких коригувань призвело б до безпідставного завищення податкових зобов`язань Позивача за відповідний податковий період (жовтень 2025 року) та спотворення даних податкової звітності.
Щодо порушення Позивачем вимог статті 102 ПКУ та пункту 6 Порядку ведення ЄРПН (Постанова КМУ № 1246 від 29.12.2010) через перевищення 1095-денного строку між датою складання податкової накладної №19 від 30.08.2021 та датою складання розрахунків коригування №1 від 01.10.2025 та №2 від 03.10.2025 суд зазначає наступне.
Пунктом 102.1. ст. 102 ПКУ визначено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 39-2, застосування вимог пункту 141.4 статті 141 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації або уточнюючої декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань, в межах поданих уточнень, за такою податковою декларацією протягом 1095 днів (2555 дня - у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 39-2, застосування вимог пункту 141.4 статті 141 цього Кодексу) з дня подання уточнюючого розрахунку (декларації).
Так, стаття 102 ПКУ визначає строки давності для визначення податкових зобов`язань контролюючим органом, проведення перевірок, накладення штрафних санкцій (загальний строк 1095 днів), а також строки для подання платником податків заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування.
Предметом регулювання цієї статті є встановлення часових меж для дій контролюючого органу щодо донарахування податків за минулі періоди та для реалізації платником права на повернення переплат за ці періоди.
Однак, стаття 102 ПКУ не містить жодних прямих положень, які б встановлювали строк давності чи будь-які часові обмеження для реєстрації розрахунку коригування до податкової накладної, складеного на підставі пункту 192.1 статті 192 ПКУ у зв`язку з подією (поверненням авансу), що відбулася у поточному періоді.
Розрахунок коригування у даному випадку відображає не виправлення помилки минулих періодів, а коригування податкових зобов`язань у зв`язку зі зміною суми компенсації (поверненням авансу), яка відбулася 01.10.2025 та 03.10.2025. Саме ці дати є датами виникнення підстави для коригування згідно зі статтею 192.1 ПКУ.
Механічне застосування строку 1095 днів від дати складання первинної ПН для блокування реєстрації РК, що відображає поточну операцію повернення коштів, суперечить меті статті 192.1 ПКУ забезпеченню актуального та достовірного відображення ПДВ-зобов`язань відповідно до реальних господарських операцій.
Блокування реєстрації РК на підставі спливу 1095 днів від дати ПН позбавляє платника податку можливості виконати свій обов`язок щодо коригування податкових зобов`язань, передбачений статтею 192.1 ПКУ, коли подія для коригування (повернення авансу) відбувається після спливу цього строку.
Також, пункт 6 Порядку № 1246 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин) регулює специфічну ситуацію реєстрації розрахунків коригування до податкових накладних, які були складені до 1 лютого 2015 року та не підлягали реєстрації в ЄРПН відповідно до пункту 11 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПКУ.
Текст цього пункту чітко вказує, що для реєстрації РК до такої ПН (старої, незареєстрованої) спочатку потрібно зареєструвати саму ПН (з урахуванням строків давності за статтею 102 ПКУ), а потім РК.
Ця норма була запроваджена для вирішення проблеми коригування старих операцій, за якими ПН не реєструвалися, і не має жодного відношення до податкових накладних, складених після запровадження загальнообов`язкової реєстрації ПН та РК в ЄРПН.
У даній справі податкова накладна № 19 була складена 30 серпня 2021 року, тобто значно пізніше 01.02.2015. Вона підлягала обов`язковій реєстрації в ЄРПН і була зареєстрована 08.09.2021.
Отже, умови пункту 6 Порядку № 1246 не можуть бути застосовані до обставин Позивача.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 810/30/16, від 07.11.2018 у справі № 816/1403/17 та від 05.12.2019 у справі № 820/3401/17, від 27.05.2021 у справі №814/2620/16, яка враховуючи положення частини 4 статті 242 КАС України обов`язкова для врахування судом.
Аналіз наведених норм, надає суду підстави для висновку, що наведеними нормативно-правовими актами визначено вичерпний перелік підстав, які можуть слугувати підставою для прийняття рішення про відмову у реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування.
В ході розгляду справи судом не встановлено, що відповідачем надано оцінку поясненням позивача та доданих до них документам.
Суд відзначає, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.
Беручи до уваги те, що оскаржувані рішення контролюючого органу є правовими актами індивідуальної дії, суд констатує невідповідність таких рішень критеріям чіткості та зрозумілості, що породжує його неоднозначне трактування, яке, у свою чергу, перешкоджає платнику податків своєчасно і повністю виконати власні обов`язки та скористатися своїми правами, передбаченими податковим законодавством, що регулює порядок реєстрації податкових накладних/розрахунку коригування.
Отже, позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України обов`язок реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних покладений на платника податків.
В той же час суд зауважує, що наведені норми розраховані на відсутність спірних правовідносин, позаяк у випадку зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування механізм її подальшої реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних є іншим.
За приписами пунктів 19, 20 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року № 1246 (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) податкова накладна та/або розрахунок коригування, реєстрацію яких зупинено, реєструється у день настання однієї з таких подій:
прийняття в установленому порядку та набрання чинності рішенням про реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування;
набрання рішенням суду законної сили про реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування (у разі надходження до ДПС відповідного рішення);
неприйняття та/або відсутність реєстрації в установленому порядку рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування.
Внесення відомостей до Реєстру на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, здійснюється з дотриманням вимог цього Порядку. При цьому вимоги абзацу десятого пункту 12 цього Порядку не застосовуються до податкової накладної та/або розрахунку коригування, реєстрацію яких зупинено в установленому порядку.
Отже, реєстрація в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної/розрахунку коригування, реєстрацію якої попередньо було зупинено, є повноваженням Державної податкової служби України.
У справі, яка розглядається, обставин, які б унеможливлювали реєстрацію розрахунку коригування кількісних і вартісних показників № 1 від 01.10.2025 № 2 від 03.10.2025 та в Єдиному реєстрі податкових накладних, суд не встановив.
Таким чином, з метою ефективного відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також з метою дотримання судом гарантій про те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати розрахунок коригування кількісних і вартісних показників № 1 від 01.10.2025 № 2 від 03.10.2025 в Єдиному реєстрі податкових накладних датою його подання на реєстрацію.
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За сукупності викладених обставин позов ТОВ «ПКП А-І-С-Т» підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а тому підлягає стягненню з Державної податкової служби України на користь позивача судовий збір у сумі 4844,80 грн.
Так, статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із пунктами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню у судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Вирішуючи заяву, суд виходить із того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, схвалених Установчим З`їздом адвокатів України від 17.11.2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.
Таким чином, усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.
Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ПКП А-І-С-Т» уклав Договір про надання правової допомоги № 01/241025 від 24 жовтня 2025 року з Адвокатом Слісом Андрієм Сергійовичем (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №5278 від 19.11.2021 р.).
Відповідно до пункту 1.2 вказаного Договору, Адвокат зобов`язався надати Позивачу наступну правову допомогу:
- Надання усних та письмових консультацій, вивчення судової практики стосовно оскарження рішень Державної податкової служби України про відмову у реєстрації розрахунків коригування до податкової накладної № 19 від 30.08.2021;
- Підготовка та подання до Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання протиправними та скасування рішень ДПС України (оформлених квитанціями № 1 від 21.10.2025 та № 1 від 23.10.2025) та зобов`язання Державної податкової служби України зареєструвати вказані розрахунки коригування;
- Супроводження (представництво інтересів Клієнта) адміністративної справи за вищевказаним позовом в суді першої інстанції (Дніпропетровський окружний адміністративний суд) в комплексі, що включає участь у судових засіданнях, підготовку та подання необхідних процесуальних документів (клопотань, заяв, пояснень, відповідей на відзив тощо) до моменту ухвалення судом рішення по суті.
Пунктом 3.2 Договору сторони погодили, що за надання правової допомоги, визначеної у п. 1.2. Договору (в комплексі), Позивач сплачує Адвокату гонорар у фіксованому розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
Суд зазначає, що зазначена адміністративна справа була визнана судом справою незначної складності, її розгляд вирішено здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, що, в свою чергу, свідчить про те, що розмір витрат на правову допомогу, який зазначений представником позивача, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи не може бути визнаний судом співмірним зі складністю справи, обсягом та якістю наданих послуг позивачу, а також часом, витраченим на виконання відповідних робіт (послуг).
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Суд також зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду у справах №923/560/17,№ 329/766/18,№ 178/1522/18.
Надаючи оцінку співмірності заявленої до стягнення суми понесених витрат із критеріями, встановленими ч.5 ст.134 КАС України суд доходить висновку, що погоджені сторонами витрати на правничу допомогу у розмірах 10 000,00 грн. підтверджені поданими суду документами, проте суд вважає, що зазначена представником позивача вартість послуг в вказаному розмірі є безпідставною з огляду на предмет спору у справі незначної складності.
Відповідно до правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні на користь якої ухвалено судове рішення всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.
Враховуючи категорію даної справи, незначну складність справи, наявністю чисельної судової практики, суд вважає, що в даному випадку витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. є значно завищеними, а тому загальна сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу становить 4 000,00 грн. яка підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 25 грудня 2025 року.

Суддя Е.О. Юрков