Справа № 990/244/25
Суддя: Банасько Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

27 листопада 2025 року
ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
судді Великої Палати Верховного Суду Банаська О. О.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2025 року у справі № 990/244/25 (провадження № 11-300заі25)
ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
Із цією постановою частково не погоджуюсь, оскільки вважаю, що Велика Палата Верховного Суду мала скасувати ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви у зв`язку з пропуском процесуального строку на звернення до суду, позаяк першочергово суд мав вирішити питання, чи є підстава для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, передбачена пунктом 2 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст і підстави позову
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), з вимогами:
1)визнати проведення співбесіди ВККС 17 січня 2024 року в межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського районного суду Херсонської області
ОСОБА_1. на відповідність займаній посаді незаконною (протиправною) дією, що суперечить статті 126 Конституції України та свідчить про усунення судді з посади у неконституційний спосіб;
2)встановити відсутність компетенції (повноважень) у доповідача - члена ВККС ОСОБА_3., а також у членів ВККС Сидоровича Р. М., Кидисюка Р. А., Омельяна О. С. у справі щодо кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Дніпровського районного суду міста Херсона
ОСОБА_1. та щодо дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1. на відповідність займаній посаді 17 січня 2024 року;
3)визнати протиправними дії ВККС щодо надання доступу до повної версії суддівського досьє ОСОБА_1. представникам Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) у новому складі у 2023-2024 роках у справі щодо кваліфікаційного оцінювання на відповідність позивачки займаній посаді судді Дніпровського районного суду міста Херсона;
4)визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 17 січня 2024 року № 18/ко-24 щодо дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського райсуду Херсонської області
ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді (далі також - Спірне рішення), яким:
- визначено, що суддя Білозерського районного суду Херсонської області
ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрала 446,125 бала;
- визнано суддю Білозерського районного суду Херсонської області
ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;
- вирішено внести ВРП подання про звільнення судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 із займаної посади;
5) визнати протиправним і скасувати рішення ВРП від 30 квітня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
Водночас позивачка просила постановити окремі ухвали у зв`язку з виявленням підроблених, на її думку, документів у матеріалах її суддівського досьє, а також розголошенням персональних даних працівниками ВККС і членом ВККС ОСОБА_3 .
Обставини справи
2. Зверненню ОСОБА_1 із цим позовом передували обставини розгляду інших її позовних заяв, зокрема у справі № 990/69/24 до ВККС в частині оскарження дій та рішення Комісії (в межах кваліфікаційного оцінювання) з рекомендацією про звільнення з посади судді та у справі № 990/197/24 до ВРП про оскарження рішення від 30 квітня 2024 року щодо її звільнення з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
Щодо розгляду справи № 990/69/24
3. У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВККС, у якому просила:
1) визнати проведення співбесіди ВККС 17 січня 2024 року в межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1. на відповідність займаній посаді незаконною (протиправною) дією, що суперечить статті 126 Конституції України та свідчить про усунення судді з посади у неконституційний спосіб;
2) встановити відсутність компетенції (повноважень) у доповідача - члена ВККС ОСОБА_3., а також у членів ВККС Сидоровича Р. М., Кидисюка Р. А. , Омельяна О. С. у справі щодо кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Дніпровського районного суду міста Херсона
ОСОБА_1. та щодо дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1. на відповідність займаній посаді 17 січня 2024 року;
3) визнати протиправними дії ВККС щодо надання доступу до повної версії суддівського досьє ОСОБА_1. представникам ГРД у новому складі у 2023-2024 роках у справі кваліфікаційного оцінювання на відповідність позивачки займаній посаді судді Дніпровського районного суду міста Херсона;
4) визнати протиправним та скасувати Спірне рішення, яким:
- визначено, що суддя Білозерського районного суду Херсонської області
ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрала 446,125 бала;
- визнано суддю Білозерського районного суду Херсонської області
ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;
- вирішено внести ВРП подання про звільнення судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 із займаної посади;
5) визнати протиправною бездіяльність ВККС щодо нерозгляду заяви та неухвалення рішення у пленарному складі про внесення ВРП подання про звільнення члена Комісії ОСОБА_3 , яка допустила грубе нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом члена Комісії, зобов`язати ВККС розглянути заяву від 17 січня 2024 року та провести ефективне розслідування дій щодо перевищення повноважень доповідачем ОСОБА_3 у справі судді Дніпровського районного суду міста Херсона ОСОБА_1.
4. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду 05 червня 2024 року постановив ухвалу, якою частково задовольнив подане клопотання ВККС про закриття провадження у справі, на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закрив провадження у справі в частині позовних вимог про:
- визнання протиправним проведення співбесіди ВККС 17 січня 2024 року в межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1. на відповідність займаній посаді;
- встановлення відсутності компетенції (повноважень) у члена ВККС доповідача ОСОБА_3., а також у членів ВККС Сидоровича Р. М., Кидисюка Р. А. , Омельяна О. С. у справі щодо кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Дніпровського районного суду міста Херсона ОСОБА_1. та щодо дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1. на відповідність займаній посаді 17 січня 2024 року;
- визнання протиправними дій ВККС щодо надання доступу до повної версії суддівського досьє у справі щодо кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Дніпровського районного суду міста Херсона
ОСОБА_1. представникам ГРД у новому складі у 2023-2024 роках;
- визнання протиправним та скасування рішення ВККС № 18/ко-24 від 17 січня 2024 року щодо дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського райсуду Херсонської області ОСОБА_1. на відповідність займаній посаді.
У задоволенні клопотання ВККС в іншій частині суд відмовив.
5. Рішенням від 11 червня 2024 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відмовив у задоволенні решти позовних вимог.
6. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 990/69/24 про закриття провадження в частині позовних вимог, постановою від 07 листопада 2024 року залишила її без змін.
7. Щодо причин закриття провадження у справі (в частині позовних вимог) Велика Палата Верховного Суду зазначила, серед іншого, про те, що передбачене частиною першою статті 88 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП, та разом з ухваленим ВРП рішенням. З урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися після остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП.
8. Велика Палата Верховного Суду вважала правильним висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що спірне рішення ВККС, яким ОСОБА_1 визнано такою, що не відповідає займаній посаді судді Білозерського районного суду Херсонської області, не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки не є обов`язковим для ВРП при розгляді зазначеного питання та встановленні відповідних обставин щодо наявності чи відсутності підстав для її звільнення з посади судді й ухваленні в установленому порядку відповідно до наданих повноважень рішення.
9. За текстом постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2024 року у справі № 990/69/24, відтермінування дати оскарження до адміністративного суду рішення ВККС з рекомендацією (чи рекомендаційними властивостями) про звільнення судді із займаної посади не є обмеженням чи іншим проявом порушення права судді на доступ до суду, оскільки віддалення моменту звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування рішення Комісії з негативними для судді рекомендаціями про звільнення з посади судді само по собі ніяк не заперечує (не робить неможливим) права на доступ до суду.
10. Стосовно позовних вимог 1-3 (у справі № 990/69/24), які повторені у цій позовній заяві (пункти 1-3 позовних вимог), Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскаржувані дії ВККС та окремих її членів у процедурі кваліфікаційного оцінювання не створюють для позивачки самостійних правових наслідків у вигляді встановлення, зміни чи припинення її прав чи обов`язків. Ці дії є процедурними та спрямованими на реалізацію вимог закону стосовно проведення кваліфікаційного оцінювання та ухвалення рішення ВККС за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя, яке за змістом статті 88 Закону № 1402-VIII може бути оскаржене виключно з підстав, визначених частиною третьою цієї статті, та, відповідно до частини восьмої статті 101 цього ж Закону, разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
11. Процедурні рішення, які передують прийняттю Комісією рішення про підтвердження / непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, не можуть бути самостійним предметом судового оскарження, оскільки не порушують права учасників цих відносин і, відповідно, не породжують для них права на судовий захист.
12. Водночас, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2024 року, наведені ОСОБА_1 доводи на обґрунтування протиправності рішення ВККС від 17 січня 2024 року № 18/ко-24, зокрема і щодо неправомірності, на думку позивачки, дій ВККС та окремих її членів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, можуть бути перевірені судом першої інстанції під час розгляду справи щодо оскарження рішення ВККС, ухваленого за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання.
Щодо розгляду справи № 990/197/24
13. На дату закриття провадження у справі № 990/69/24 у провадженні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду була також справа № 990/197/24 за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 30 квітня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
14. У підсумку розгляд цієї справи завершився постановленням ухвали від 17 грудня 2024 року про залишення позову без розгляду з підстави, встановленої пунктом 4 частини першої статті 240 КАС України. За наслідками апеляційного розгляду Велика Палата Верховного Суду постановою від 17 грудня 2024 року залишила цю ухвалу без змін.
15. За змістом судових рішень у справі № 990/197/24, ОСОБА_1 не з`явилася на судові засідання, призначені на 31 липня, 16 жовтня, 13 листопада, 17 грудня 2024 року, тобто на всі судові засідання, які були призначені у тій справі після відкриття провадження, - без повідомлення про причини неявки, будучи належно повідомленою про місце, дату і час розгляду справи за своїм позовом.
Рух справи в суді першої інстанції
16. Ухвалою колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 червня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху з підстави подання її поза межами строку звернення до суду та за відсутності обґрунтованого клопотання про його поновлення.
17. На виконання вимог зазначеної ухвали позивачка у своїй заяві зазначила про те, що на дату закриття провадження у справі № 990/69/24, предмет спору якої стосувався рішення ВККС, в іншому провадженні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду була справа № 990/197/24 за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 30 квітня 2024 року про звільнення її з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
18. Позивачка підкреслила, що стосовно частини позовних вимог у справі № 990/69/24 провадження було закрито (ухвалою від 05 червня 2024 року), а щодо решти (про оскарження бездіяльності ВККС щодо нерозгляду заяви та ухвалення рішення у пленарному складі відповідно до пункту 17 Регламенту ВККС про внесення ВРП подання про звільнення члена Комісії ОСОБА_3 ) - ухвалено рішення від 11 червня 2024 року про відмову в задоволенні позовних вимог.
19. У цьому контексті ОСОБА_1. зазначила про те, що оскаржила в апеляційному порядку судові рішення у справі № 990/69/24 і лише після остаточного судового рішення Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року направила заяву про збільшення позовних вимог у справі № 990/197/24 (за її позовом до ВРП про оскарження рішення від 30 квітня 2024 року про звільнення з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України), тобто діяла так (у такій послідовності), як про це зазначила Велика Палата Верховного Суду, тож мала б право на одночасний розгляд вимог до ВККС та ВРП, але у справі № 990/197/24 її доповнені вимоги «проігнорували».
20. Позивачка зазначила також про те, що в липні 2024 року вона надіслала заяву про зупинення провадження у справі № 990/197/24 до ухвалення остаточного рішення у справі № 990/69/24 (за наслідками апеляційного перегляду), але це прохання теж не було задоволено.
21. Посилаючись на окрему думку суддів Великої Палати Верховного Суду у справі № 990/69/24 (щодо застосування статей 88, 101 Закону № 1402-VIII), позивачка зазначила, що після того, як ознайомилася з повним текстом ухвали Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2025 року у справі № 990/197/24 (яку згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень оприлюднено 06 травня 2025 року), вдруге звернулася до суду із цим позовом.
22. Зважаючи на наведене, позивачка виснувала, що не порушила строків звернення до суду, адже оскаржувала окремо рішення ВККС і ВРП у строки, передбаченні законом, а судові рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справах № 990/197/24 та № 990/69/24 набирають законної сили після апеляційного перегляду.
23. До того ж позивачка у своїй заяві зазначила про те, що вона не отримала судових рішень у паперовій формі у справах № 990/197/24 та № 990/69/24, але як тільки довідалася про остаточне рішення Великої Палати Верховного Суду у справі № 990/197/24, то звернулася до суду (із цим позовом) з вимогами одночасно до ВККС і до ВРП в єдиному провадженні. Крім того, вказала, що її не повідомлено про рішення ВРП і копія цього рішення так і не була їй вручена / надіслана належим чином -ані за місцем роботи, ані у приміщенні ВРП, тож позивачка, як мовиться у заяві, дотепер не знає про дійсний зміст рішення ВРП, зокрема посадових осіб, які його підписали. ОСОБА_1 вважає, що поважними причинами пропуску строку для звернення до суду із цим позовом є тривалий розгляд двох згадуваних справ, а саме № 990/197/24 та № 990/69/24.
24. У підсумку позивачка, посилаючись на приписи статті 55 Конституції України, висловила прохання вважати, що позов, з яким вона звернулася, об`єднавши вимоги до Комісії і ВРП, поданий без пропуску строків у зв`язку з «мінливою практикою» Верховного Суду, а саме: відсутністю єдиного підходу до розгляду справ, пов`язаних з проходженням суддями кваліфікаційного оцінювання у воєнний час та єдиної думки щодо тлумачення положень статей 88 та 101 Закону № 1402-VIII під час дії воєнного стану, просила зважити на те, що вона скористалася правом на оскарження рішень ВККС 17 січня 2024 року і ВРП від 30 квітня 2025 року (окремо кожне рішення), а також на відсутність «вчасної комунікації» з боку ВРП, рішення якої їй досі не вручено.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
25. Ухвалою від 08 липня 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду визнав неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та повернув її позовну заяву на підставі частини другої статті 123 КАС України.
26. Визнаючи неповажними причини пропуску строку звернення до суду та ухвалюючи судове рішення про повернення позовної заяви, суд зазначив, що причини, які зазначила позивачка у заяві на виконання ухвали від 04 червня 2025 року, не є поважними, адже не доводять і не дають обґрунтованого пояснення тому факту, що звернення до суду із цим позовом далеко поза межами встановленого законом місячного строку продиктовано об`єктивними, такими, що не залежали від волі і бажання позивачки, обставинами, які не дозволяли (перешкоджали, ускладнювали) їй звернутися до суду за захистом порушеного права. У значенні наведених вище приписів статті 123 КАС України це є підставою для повернення позовної заяви.
27. Суд звернув увагу на справу № 990/197/24, в якій предметом розгляду також була вимога про оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-2, та, зокрема, зазначив, що «залишення позовної заяви без розгляду не позбавляє особу (позивача) права на повторне звернення з таким самим позовом» не слід розуміти так, що тривалість розгляду «попереднього» позову й у цьому зв`язку поведінка / позиція особи, яка його ініціювала, не може братися до уваги, коли вирішується питання про дотримання строку звернення з «новим» позовом. Радше навпаки, адже суд має оцінити поважність причин пропуску строку, яка не може бути «виправдана» самим фактом своєчасного звернення до суду з відповідним позовом у минулому, який спричинився до відкриття провадження у справі, під час розгляду якої позивачка не виконувала своїх процесуальних обов`язків. Разом з тим процесуальна поведінка / позиція позивачки у справі № 990/197/24, яка дала суду підстави залишити її позовну заяву без розгляду, якраз створює дисонанс з доводами про тривалість розгляду позову у справі № 990/197/24, зокрема й через призму тривалості розгляду тієї справи в суді апеляційної інстанції.
28. Стосовно доводів позивачки про оскарження в окремому провадженні рішення ВККС від 17 січня 2024 року № 18/ко-24, яке було закрито ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Судувід 05 червня 2024 року, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року, та у зв`язку із цим щодо посилань на «мінливу» судову практику, то суд першої інстанції зауважив, що оскарження (окремо) згадуваного рішення ВККС (справа № 990/69/24) не вплинуло на дотримання строку на звернення до суду з позовом про оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України» - ані у провадженні у справі № 990/197/24, ані у провадженні № 990/244/25.
29. При цьому зауважив, що в ухвалі від 04 червня 2025 року про залишення позовної заяви без руху суд звернув увагу на те, що питання про строк звернення із цим позовом розглядає у вимірі того, коли ухвалено спірне рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24. Тобто відлік строку звернення до суду з позовом про оскарження двох рішень (ВККС і ВРП) бере початок з дати, якою ВРП ухвалила рішення за поданням з рекомендацією ВККС, у зіставленні з часом, коли позивачка, якої це рішення стосується, мала б знати про це рішення. Тож покликання позивачки на результат апеляційного перегляду судових рішень у справі № 990/69/24 у вимірі порушеного судом питання не може трактуватися як обставина, яка якимось чином пояснює поважність причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом (про оскарження рішення і ВРП, і ВККС), надто у контексті «попередньої» поведінки / позиції позивачки в рамках провадження № 990/197/24, яке стосувалося оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 щодо звільнення з посади судді.
30. Суд зазначив, що доводи позивачки про те, що їй не вручили копії рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24, а також про те, що їй не забезпечили можливості бути присутньою на засіданні ВРП 30 квітня 2024 року, теж уже не можуть бути поважними причинами, які були на заваді поданню цього позову, адже суд відкрив провадження у справі № 990/197/24, тому позивачка мала можливість висловити свої судження із цього приводу на судових засіданнях, через неявку на які зазначений позов і був залишений без розгляду. З тих самих мотивів (неявка на судові засідання без поважних причин) суд не розглянув подану в рамках згаданого вище провадження заяву ОСОБА_1 про доповнення позовних вимог (до ВККС), тому аргументи позивачки в цій частині теж безпідставні.
Подання апеляційної скарги
31. ОСОБА_1 не погодилася з таким судовим рішенням та направила до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, за змістом якої просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
32. В апеляційній скарзі позивачка доводить, що суд першої інстанції мотивував свою ухвалу із зазначенням нерелевантної практики, не надавши оцінки дійсним обставинам справи в її ситуації, ігноруючи дійсні обставини подачі нею позову і закону, який прямо дозволяє їй після прийняття ухвали про залишення позову без розгляду наполягати на розгляді свого адміністративного позову та отриманні рішення по суті вимог.
33. Позивачка посилається на хибність зазначення судом в ухвалі від 08 липня 2025 року про її зволікання зі зверненням до суду з адміністративним позовом, оскільки вона активно оскаржувала рішення і дії ВККС. Вона вказує, що не порушила строків звернення до суду, адже, користуючись конституційним правом, оскаржувала окремо рішення ВККС та ВРП у строки, передбачені законом, і на жодному етапі не пропустила строків, адже остаточно рішення набуває законної сили після апеляційного оскарження (в її випадку Велика Палата Верховного Суду була апеляційною інстанцією в справах № 990/197/24 та № 990/69/24).
34. Скаржниця зауважила, що вона не зверталася до суду першої інстанції із заявою про поновлення строку, оскільки вважає, що позов, з яким вона звернулася, об`єднавши вимоги до ВККС та ВРП, був поданий без пропуску строків у зв`язку з мінливою практикою Верховного Суду, а саме відсутністю єдиного підходу до розгляду справ суддів, пов`язаних з проходженням кваліфікаційного оцінювання у воєнний час, та єдиної думки щодо тлумачення положень статей 88 та 101 Закону № 1402-VIII під час дії воєнного стану.
35. Позивачка вважає, що суд першої інстанції помилково виснував, що вона, активно захищаючись у межах правового поля за Конституцією України в 2024 році, вчинила помилку відразу, коли не дочекалася рішення ВРП від 30 квітня 2024 року та самостійно оскаржувала рішення ВККС від 17 січня 2024 року, оскільки вона має право на оскарження неправомірних дій органів державної влади щодо неї одразу після вчинення таких дій.
36. На думку позивачки, суд першої інстанції, не маючи її заяви про поновлення строків розгляду справи у зв`язку з відсутністю їх порушення, розглянув таку заяву, уявляючи, що вона її подавала (не маючи від неї такої заяви), тобто вчинив дії всупереч позовним вимогам і законодавству. Вважає, що, повертаючи позов, суд першої інстанції відмовив їй у доступі до правосуддя, що не відповідає завданню адміністративного судочинства.
Позиція інших учасників справи
37. Представники ВРП та ВККС подали відзиви на апеляційну скаргу, у яких не погодилися з доводами апеляційної скарги, вважаючи їх необґрунтованими, а тому просять залишити скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИСНОВКІВ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
38. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 липня 2025 року у справі № 990/244/25 залишено без змін.
39. Надавши оцінку доводам позивачки, викладеним в апеляційній скарзі, про наявність обставин, які свідчать про поважність причин пропуску нею строку для звернення до суду з позовом та незаконність ухвали про залишення позову без розгляду, а також хронології подій у справі, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком суду першої інстанції, що оскарження окремо згадуваного рішення ВККС (справа № 990/69/24) не вплинуло на дотримання строку на звернення до суду з позовом про оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року ані у провадженні у справі № 990/197/24, ані у провадженні у справі № 990/244/25, оскільки відлік строку звернення до суду з позовом про оскарження двох рішень (ВККС і ВРП) бере початок, відколи ВРП ухвалила рішення за поданням з рекомендацією ВККС.
40. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що судове провадження, що закінчилося залишенням позову без розгляду, не перериває і не зупиняє встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду, тому цю обставину суд має оцінювати в контексті причини залишення позову без розгляду та наступної процесуальної поведінки учасника справи, які сукупно мають свідчити про існування об`єктивно непереборних або дійсно істотних обставин, перешкод чи труднощів, що зумовили залишення позову без розгляду та унеможливили своєчасне повторне звернення до суду після цього.
41. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком суду першої інстанції, що факт залишення позову ОСОБА_1 без розгляду не можна вважати поважною причиною повторного звернення до суду з пропуском строку, оскільки таке рішення було зумовлене неналежною процесуальною поведінкою позивачки (повторна неявка до суду та неповідомлення про причини неявки), яка повинна була усвідомлювати наслідки своїх дій і не допускати подібного.
42. У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду наголосила, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, натомість у справі, яка переглядається, позивачка в апеляційній скарзі не вказала, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили її звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Не навела змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права.
43. Велика Палата Верховного Суду погодилась з тим, що за вимогами диспозиції частини четвертої статті 240 КАС України особа має право на звернення до суду, проте такі дії можливі лише в межах строку звернення до суду з позовом, а в разі його пропуску суд повинен вирішити питання про його поновлення за загальним правилом. Тобто такі твердження не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
44. Так, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що за загальним правилом, якщо особа не подала позов у строки, встановлені законом, і відсутні будь-які причини, що об`єктивно завадили їй у цьому, то така особа вправі очікувати реакції суду у виді рішення про повернення позовної заяви чи залишення позовної заяви без розгляду або рішення про відмову у відкритті провадження. У такому разі право на захист порушеного права вважатиметься реалізованим, а в основі реалізації такого права почасти буде поведінка (дії) самої особи, яка непрямо (за мовчазної згоди) схвалила, визнала чи примирилася з діями протилежної сторони. Однак якщо є обставини, які завадили вчасно звернутися до суду з об`єктивних причин, то закон дозволяє продовжити чи поновити такий строк.
45. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що доводи позивачки про те, що позов, з яким вона звернулася, об`єднавши вимоги до ВККС та ВРП, був поданий без пропуску строків у зв`язку з мінливою практикою Верховного Суду, а саме відсутністю єдиного підходу до розгляду справ суддів, пов`язаних з проходженням кваліфікаційного оцінювання у воєнний час, та відсутністю єдиної думки щодо тлумачення положень статей 88 та 101 Закону №1402-VIII під час дії воєнного стану, не мають жодного значення для розгляду цієї справи, адже ці доводи могли бути предметом перевірки судом під час розгляду справи № 990/69/24 в апеляційному порядку. Суд не може оцінювати обґрунтованість судового рішення, постановленого в іншій справі, під час розгляду цієї справи.
46. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду, врахувавши дату прийняття спірного рішення ВРП (30 квітня 2024 року), дату первинного звернення позивачки з позовом (травень 2024 року), дату повторного звернення до Верховного Суду з адміністративним позовом (26 травня 2025 року), доводи сторони позивачки щодо обставин, які стали підставою для залишення первинної позовної заяви без розгляду, погодилась з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про повернення позовної заяви, оскільки наявність поважних причин для поновлення позивачці строку звернення до суду з позовом у справі не підтвердилась.
Підстави висловлення та обґрунтування окремої думки
47. Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
48. З постановою Великої Палати Верховного Суду не погоджуюсь, тому, керуючись статтею 34 КАС України, висловлюю окрему думку з таких мотивів.
49. За частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
50. Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
51. За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним зі способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
52. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
53. Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження, зокрема, актів, дій чи бездіяльності ВРП та ВККС.
54. Частиною першою статті 171 КАС України визначені питання, які з`ясовує суддя після одержання позовної заяви. До них віднесено, зокрема, те, чи позов подано у строк, установлений законом, та чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними (пункт 5 частини першої статті 171 зазначеного Кодексу), а також чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
55. За частиною другою статті 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
56. Отже, процесуальний закон встановлює певний порядок дій суду після отримання позовної заяви.
57. За правилами пункту 2 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.
58. Відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
59. Така підстава для відмови у відкритті провадження у справі, як існування рішення суду, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.
60. Отже, достатньою та необхідною правовою підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 170 КАС України є одночасна сукупність таких умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони збігаються); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.
61. Наявність передбаченої частинами першою та другою статті 123 КАС України підстави для залишення позову без руху чи його повернення, а саме недотримання процесуального строку та відсутність підстав для його поновлення, не звільняє суд від обов'язку відмови у відкритті провадження за таким позовом на підставі пункту 2 частини першої статті 170 цього Кодексу.
62. Норма пункту 2 частини першої статті 170 КАС України є імперативною та не містить жодних винятків щодо можливості відкриття провадження у справі за наявності ухвали суду про закриття провадження в адміністративній справі у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
63. Порушення перед судом питання щодо передбачених статтею 123 КАС України наслідків пропуску строку звернення до суду з позовом в адміністративній справі у разі наявності спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав та наявності таких, що набрали законної сили, рішення або постанови суду, ухвали про закриття провадження в адміністративній справі, однаково унеможливлює відкриття провадження за таким позовом, навіть за умови наведення заявником поважних причин його пропуску.
64. Отже, одним із першочергових питань, які має вирішити адміністративний суд, є питання, чи наявні спори між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав та чи є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі, а відтак - чи є підстава для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, передбачена пунктом 2 частини першої статті 170 КАС України.
65. На моє переконання лише після встановлення відсутності таких підстав слід переходити до оцінки поважності причин пропуску строку.
66. У справі, яка переглядалась, позивачка звернулась із позовом з вимогами, які є аналогічними вимогам її позовної заяви у справі № 990/69/24.
67. Як установлено вище, провадження у справі № 990/69/24 щодо частини вимог (які є аналогічними позовним вимогам, заявленим у справі № 990/244/25) закрито.
68. Отже, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вже надавав оцінку доводам позивачки у вказаній частині позовних вимог у справі № 990/69/24 та дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження в частині позовних вимог, які в цій частині є аналогічними у справі № 990/244/25.
69. Відтак зазначені обставини свідчать, що були підстави, передбачені пунктом 2 частини першої статті 170 КАС України, для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , у зв`язку з наявністю ухвали про закриття провадження в адміністративній справі № 990/69/24, яка набрала законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
70. Подібного висновку дійшов Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у справі № 990/411/24 при розгляді позову ОСОБА_1 до ВККС з вимогами, які є аналогічними позовним вимогам у справі № 990/69/24, щодо яких суд дійшов висновку про закриття провадження у справі (ухвала від 02 січня 2025 року).
71. Відтак вважаю, що суд першої інстанції, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду, зробив помилковий та передчасний висновок про повернення позовної заяви у зв`язку з пропуском процесуального строку на звернення до суду в частині позовних вимог, щодо яких є ухвала про закриття провадження в адміністративній справі, не врахувавши наявності у цій справі підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 170 КАС України, для відмови у відкритті провадження в частині позовних вимог.
72. З урахуванням установлених обставин у цій справі та зазначених вище мотивів вважаю, що оскільки першочергово суду було необхідно вирішити питання, чи є підстава для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, передбачена пунктом 2 частини першої статті 170 КАС України, Велика Палата Верховного Суду мала скасувати ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви у зв`язку з пропуском процесуального строку на звернення до суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
СуддяО. О. Банасько