Справа № 160/33987/24
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2025-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Царікової О.В.,
24.12.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)", в якому позивач просить:
В обґрунтування позову зазначено, що позивача в період з 30.07.2003 року по 25.12.2023 року включно (за виключенням періодів з 17.02.2020 року по 25.05.2020 року та з 19.04.2021 року по 14.02.2022 року) утримували в камерах СМРБ Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)». Позивач зазначає, що на час перебування в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» працівники установи не забезпечили позивача належними умовами дотримання санітарії та гігієни у лазні СМРБ, що відбувалось включно до 25.12.2023. Зазначає, що позивачу обмежували доступ до лазні, та вона є неналежно облаштованою всупереч наказу №849/5 від 08.06.2012 року, а саме: пропускна спроможність лазні повинна забезпечувати щотижневе миття засуджених і перебування їх у лазні протягом 40 хвилин при 12-годинній роботі лазні; лазня пропуского типу забезпечує можливість проведення гігієнічного миття, для цього передбачене окреме приміщення роздягання та одягання; у приміщенні лазні повинна підтримуватися належна температура в приміщенні для роздягання +250, мийних відділеннях +300, душових (з відкритими кабінами) +250; у приміщеннях лазні встановлюється умивальник; миття у лазні засуджених здійснюється щотижня з обов`язковою одночасною заміною натільної та постільної білизни. Окрім цього, згідно з наказом №1118/5 від 27.07.2012 для осіб чоловічої статі, засуджених до довічного позбавлення волі, лазня СМРБ облаштовується кабінами з душовою сіткою на гнучкому шлангу.
Виконання неналежним чином своїх службових та посадових обов`язків працівниками Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» завдало позивачу шкоди фізичному та психологічному здоров`ю. На підставі зазначеного позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 означену позовну заяву повернуто позивачу.
Миття засуджених здійснюється відповідно до графіку миття (копія графіку та журналу обліку миття засуджених для прикладу надається), але не рідше одного разу на тиждень з повною заміною постільної та натільної білизни при цьому використовується гаряча та холодна вода в середньому відповідно до норми 5м3 на місяць, на одного засудженого, згідно наказу Міністерства юстиції України від 08.06.2012р. №849/5 «Про затвердження Положення про організацію лазнепрального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах». Тривалість миття одного засудженого становить не менше 40 хв., ураховучи роздягання і одягання. Також зазначаємо, що кожної п`ятниці адміністрацією установи здійснюється комісійний обхід сектору максимального рівня безпеки та прийом засуджених з особистих питань. Під час обходів засуджений ОСОБА_1 з будь якими скаргами на умови тримання в СМРБ до адміністрації державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)" не звертався.
Стосовно стягнення моральної шкоди відповідач зауважує, що згідно психологічної довідки на засудженого ОСОБА_1 за період перебування в установі міг мати нестабільний психоемоційний стан, який міг бути спричинений певними особистісними факторами, який був передбачений довічним строком позбавлення волі, нетерпимістю обмежень, яка являється складовою довгострокового виконання режимних вимог, що спричиняє підвищений рівень тривожності та надмірно бурхливих психоемоційних реакцій. Психологом відділу соціально-виховної та психологічної роботи державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)" неодноразово проводились бесіди та тести з метою підвищення контролю з боку персоналу установи, щодо засудженого ОСОБА_1 . Ось ці всі фактори і сприяли негативному емоціональному стану позивача. Тому, протиправна бездіяльність на думку позивача, яка полягає у необлаштуванні лазні СМРБ установи належним чином, що призвело до позбавлення позивача права на належні умови дотримання санітарії та гігієни у лазні не могло завдати моральної шкоди Позивачу, згідно чого і не має підстав відшкодування моральної шкоди, передбачених статею 1167 Цивільного кодексу України. Адже, жодні дії відповідача не призвели до порушення прав позивача, оскільки всі процедури відповідали законодавству.
10.11.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про зміну місця проживання/перебування (вх. №6425/25), в якій зазначає про те, що 16.08.2025 позивача було етаповано з ДУ Вільнянська УВП (№11) до ДУ Замкова ВК (№58).
11.11.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про поновлення пропущеного строку та збільшення строку на надання відповіді на відзив відповідача (вх. №6447/25).
18.11.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про збільшення кількості та розміру і уточнення позовних вимог (вх. №7067/25), в якій позивач просить:
У вказаній же заяві також заявлене клопотання про перехід зі спрощеного до загального провадження.
22.12.2025 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відповіддю на відзив (вх. №7068/25), в якій позивач заперечив проти тверджень, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що пропускна спроможність не дозволяє всім засудженим СМРБ покупатись раз на тиждень; кімната роздягання/одягання не відгороджена від душової кімнати; центральне опалення в лазні не працює; паропостачання та постачання горячої води відсутні; влітку у приміщенні лазні температура +350 до +450, а взимку від +10 до +70; приміщення для роздягання не облаштовано умивальником; приміщення лазні не облаштовано кабінками.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.12.2025 відмовлено позивачу у клопотанні про перехід зі спрощеного провадження до загального провадження.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.8 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Поряд з цим, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ухвалою суду продовжено строк розгляду справи до 26.12.2025.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року до довічного позбавлення волі; початок строку покарання з 05.08.2001 року; прибув на утримання в Державну установу «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» 02.02.2024 року з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», що підтверджується довідкою №5-493 від 25.10.2024 року Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)». З 02.02.2024 по 15.08.2025 утримувався в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)». З 16.08.2025 позивача було етаповано з ДУ Вільнянська УВП (№11) до ДУ Замкова ВК (№58), що підтверджується спільним наказом 17 Армійським корпусом Сухопутних військ Збройних Сил України та Запорізькою обласною військовою адміністрацією від 04.08.2025 №248№42.
Згідно пояснень ОСОБА_1 , викладених у позовній заяві, позивач відбував покарання в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» в секторі максимального рівня безпеки, в камері №13, з 30.07.2003 року по 25.12.2023 року, що не спростовується відповідачем.
Позивач стверджує, що в секторі максимального рівня безпеки Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» не належні умови дотримання санітарії та гігієни, що суперечить нормам Наказу Міністерства юстиції України № 849/5 від 08.06.2012.
Позивач вважає протиправною бездіяльність державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», у зв`язку з чим звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ст.1, 4, 5 Кримінально-виконавчий кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.
Згідно ч.2 ст.7 Кримінально-виконавчий кодексу України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Відповідно до ч.1 ст.8 Кримінально-виконавчий кодексу України засуджені мають право:
на отримання інформації про свої права і обов`язки, порядок та умови виконання та відбування призначеного судом покарання. Адміністрація установи чи органу, який виконує покарання, зобов`язана надати засудженим зазначену інформацію, а також ознайомлювати їх із змінами порядку і умов відбування покарань;
на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню. Заходи впливу можуть застосовуватися до засуджених виключно на підставі закону; засуджені не можуть бути піддані медичним або іншим подібним дослідженням незалежно від їх згоди;
звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату;
давати пояснення і вести листування, а також звертатися з пропозиціями, заявами і скаргами рідною мовою. Відповіді засудженим даються мовою звернення. У разі відсутності можливості дати відповідь мовою звернення вона дається українською мовою з перекладом відповіді на мову звернення, який забезпечується органом або установою виконання покарань;
на охорону здоров`я в обсязі, встановленому Основами законодавства України про охорону здоров`я, за винятком обмежень, передбачених законом. Охорона здоров`я забезпечується системою медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних заходів, а також поєднанням безоплатних і платних форм медичної допомоги. Засудженому гарантується право на вільний вибір і допуск лікаря для отримання медичної допомоги, у тому числі за власні кошти. Засуджені, які мають розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів чи інших одурманюючих засобів, можуть за їх письмовою згодою пройти курс лікування від зазначених захворювань;
на соціальне забезпечення, у тому числі й на оформлення пенсій, відповідно до законів України;
отримувати у встановленому законом порядку передачі (окрім речей, що засудженим заборонено мати при собі законом, зокрема зброї, наркотичних або психотропних речовин, прекурсорів);
на оплачувану працю згідно із законодавством про працю. Законодавство про працю поширюється на засуджених у частині, що стосується умов праці;
на здійснення свободи сповідувати будь-яку релігію або виражати переконання, пов`язані із ставленням до релігії, у тому числі на вільний вибір і допуск священнослужителя для відправлення релігійних таїнств і обрядів, за винятком обмежень, передбачених цим Кодексом;
на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України;
на отримання копій документів з їхніх особових справ та інших, пов`язаних з реалізацією їхніх прав, документів у порядку, встановленому Міністерством юстиції України;
звертатися до суду через адміністрацію установи виконання покарань із заявами про надання копій матеріалів кримінального провадження, у тому числі в електронній формі.
Згідно ч.1 ст.9 Кримінально-виконавчий кодексу України засуджені зобов`язані:
виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб;
виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації;
ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених;
з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації.
Лазне-пральне обслуговування засуджених (осіб, узятих під варту) організовується в будівлі житлової зони установи (режимних корпусах слідчих ізоляторів) згідно наказу Міністерства юстиції України від 08.06.2012р. №849/5 «Про затвердження Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах» (далі Положення №849/5).
Згідно п1.2 Положення №849/5 лазне-пральне обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах (далі - установа), включає:
організацію регулярного щотижневого миття в лазні з обов`язковою заміною натільної та постільної білизни, рушників;
прання верхнього одягу, натільної та постільної білизни, рушників та іншого майна, крім шкарпеток. Прання шкарпеток засудженими (особами, взятими під варту) здійснюється самостійно;
дезінфекцію (дезінсекцію) верхнього одягу, натільної та постільної білизни, постільних речей (ковдр, матраців, подушок), рушників (далі - речове майно);
ремонт речового майна;
надання перукарських послуг;
забезпечення милом, пральним порошком, кальцинованою содою та іншими мийними засобами для лазне-пральних, санітарно-гігієнічних та туалетних потреб згідно з установленими законодавством нормами;
забезпечення лазне-пральним обладнанням і запасними частинами до нього, інвентарем, перукарським інструментом та іншими експлуатаційними матеріалами, коштами на оплату витрат на лазне-пральне обслуговування.
Адміністрація установи організовує лазне-пральне обслуговування засуджених (осіб, узятих під варту) у лазнях та пральнях (лазне-пральних комплексах), а також у разі необхідності - у лазнях і пральнях підприємств, що не належать до сфери управління Міністерства юстиції України (п1.5 Положення №849/5).
Начальник установи не менше 1 разу на місяць особисто перевіряє стан цієї роботи з відмітками у книгах обліку відвідування лазні установи та обліку прийняття (видачі) білизни і використання мийних засобів (додатки 1 і 2 до цього Положення).
Контроль за експлуатацією споруд лазень, пралень та санпропускників, їх комунального і технологічного обладнання, станом техніки безпеки, виконанням правил протипожежної безпеки та санітарно-епідеміологічного стану, проведенням інструктажів з питань охорони праці та надання першої медичної допомоги потерпілим від нещасних випадків, а також з правил поведінки та дій при виникненні аварійних ситуацій, пожеж і стихійних лих здійснюється Міністерством юстиції України, посадовими особами міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань, установ відповідно до розподілу функціональних обов`язків (п1.7 Положення №849/5).
Лазне-пральне обслуговування засуджених (осіб, узятих під варту) організовується в будівлі житлової зони установи (режимних корпусах слідчих ізоляторів) та з дозволу Міністерства юстиції України - на території виробничої зони установи у спеціальній будівлі, збудованій або реконструйованій відповідно до вимог Державних будівельних норм України «Будинки і споруди. Підприємства побутового обслуговування (ДБН В.2.2-11-2002)», затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 01 березня 2002 року № 45 (п 2.1 Положення №849/5).
Пропускна спроможність лазні повинна забезпечувати щотижневе миття засуджених (осіб, узятих під варту) і перебування їх у лазні протягом 40 хвилин при 12-годинній роботі лазні. При цьому кількість робочих днів лазні на тиждень не повинна перевищувати п`яти залежно від кількості місць (в інші дні передбачаються санітарний день для проведення генерального прибирання приміщень та вихідні (неробочі) дні) (п 2.6 Положення №849/5).
Лазня пропускного типу забезпечує можливість проведення як гігієнічного миття, так і санітарної обробки. Для цього передбачаються окремі вхід та вихід, приміщення для роздягання (де особи, які миються, передають речове майно до дезінфекційної камери), приміщення для одягання (куди вони виходять після миття і де отримують через віконце відділення камери речове майно, що пройшло дезінфекцію чи дезінсекцію) та місце для стаціонарної дезінфекційної камери (п. 2.6.1 Положення №849/5).
Приміщення для миття засуджених (осіб, взятих під варту) облаштовуються душовими сітками із розрахунку одна на 15 осіб. Вихідними даними для проведення розрахунку потреби у душових сітках є середньоспискова чисельність осіб в установі і кількість робочих днів лазні на тиждень (п. 2.6.2 Положення №849/5).
Для дотримання належного санітарно-гігієнічного стану в установі між виробничою і житловою зонами передбачається санпропускник з приміщеннями для роздягання (одягання) та душовими кімнатами для прийняття гігієнічного душу засудженими після повернення з роботи на підприємстві (у виробничій майстерні) установи (п. 2.6.4 Положення №849/5).
Лазня і пральня обладнуються водопроводом, каналізацією, центральним (автономним) опаленням, гарячим водо- та таропостачанням (п. 2.9 Положення №849/5).
У приміщеннях лазні протягом робочого дня повинна підтримуватися належна температура: приміщенні для роздягання (одягання) +25° С, мийних відділеннях +30° С, душових (з відкритими кабінами) +25° С, перукарні +18° С, кімнаті працівників (робітників) +18° С, туалеті з умивальником +20° С (п. 2.13 Положення №849/5).
У приміщеннях для роздягання (одягання) засуджених (осіб, взятих під варту) встановлюється умивальник (п. 2.13.2 Положення №849/5).
Миття у лазні засуджених (осіб, узятих під варту) здійснюється щотижня з обов`язковою одночасною заміною натільної та постільної білизни (п. 3.1 Положення №849/5).
Перед миттям у лазні засуджені (особи, взяті під варту) здають у приміщенні відділення соціально-психологічної служби брудну постільну білизну та у разі потреби верхній одяг відповідальній особі, призначеній начальником відділення (старшим по корпусному відділенню слідчого ізолятора), яка після миття видає отриманий з пральні чистий комплект постільної білизни та верхній одяг (п. 3.17 Положення №849/5).
Видавати невідремонтовану постільну білизну заборонено. Заміна постільної білизни відмічається у книзі обліку видачі мила, миття в лазні та заміни постільної білизни за формою згідно з додатком 7 до цього Положення.
Особи, які миються, здають брудну натільну білизну перед миттям у лазні та після миття отримують чисту (п. 3.17.2 Положення №849/5).
З відповіді на відзив Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)" та відповідно прикріплених фото до відзиву вбачається, що в лазні сектору максимального рівня безпеки установи встановлений проточний нагрівач води, роздділені перегородками душові кабінки, є місце для для роздягання (одягання) та меблі, які розміщені в приміщенні лазні, виготовляються з матеріалів, які легко піддаються миттю і дезінфекції.
Миття засуджених здійснюється відповідно до графіку миття (копія графіку та журналу обліку миття засуджених надається), але не рідше одного разу на тиждень з повною заміною постільної та натільної білизни при цьому використовується гаряча та холодна вода в середньому відповідно до норми 5м3 на місяць, на одного засудженого, згідно наказу Міністерства юстиції України від 08.06.2012р. №849/5 «Про затвердження Положення про організацію лазнепрального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах». Тривалість миття одного засудженого становить не менше 40 хв., ураховучи роздягання і одягання.
Кожної п`ятниці адміністрацією установи здійснюється комісійний обхід сектору максимального рівня безпеки та прийом засуджених з особистих питань.
Враховуючи викладене, суд вбачає, що в секторі максимального рівня безпеки установи лазня забезпечена згідно норм Наказу Міністерства юстиції України № 849/5 від 08.06.2012, що підтверджується фотографіями лазні та графіками та журналами обліку миття засуджених).
При цьому суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Суд наголошує на тому, що позивачем не було доєднано доказів до матеріалів справи на підтвердження своїх позовних вимог.
Суд також зауважує, що матеріали справи не місять заяв, скарг та клопотань ОСОБА_1 щодо умов тримання в СМРБ до адміністрації державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)" під час перебування у вказаній установі.
Таким чином суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджуються доводи позивача стосовно необлаштуванні лазні СМРБ ДУ«ДВК(№89)» належним чином.
Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що доводи позивача, якими позивач обґрунтовує підстави позову, не віднайшли свого відображення в матеріалах справи, а отже не можуть слугувати підставою для задоволення позовних вимог.
Також суд звертає увагу, що у справі «Горлов та інші проти Росії» від 02.07.2019 року, Європейський Суд зазначив, що Суд був готовий визнати, що може існувати необхідність стежити за певними територіями виправних установ і слідчих ізоляторів або за деякими ув`язненими на постійній основі, в тому числі за допомогою використання системи CCTV, він, тим не менше, визнав, що діюча правова система Російської Федерації не могла розглядатися як досить ясна, чітка і конкретна для того, щоб надавати належний захист від свавільного втручання влади в право заявників на повагу до приватного життя. Тому Європейський Суд дійшов висновку, що цей захід не був «відповідним до закону», як цього вимагає стаття 8.
В даній конкретній справі відповідне втручання є таким, що передбачене на законодавчому рівні. При цьому в Україні на законодавчому рівні встановлено порядок відповідного втручання, його методи та цілі.
Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах наданих йому повноважень, та у спосіб, передбачений чинним законодавством. Вказане свідчить про правомірність оскаржуваних дій відповідача та відсутність підстав для визнання їх протиправними.
При цьому суд звертає увагу, що матеріали справи не містять фактів свавільного втручання в приватне життя позивача під час перебування позивача в камері №13 під час здійснення за позивачем відеоспостереження.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другоїстатті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина другастатті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, позивач має конкретизувати, які саме негативні наслідки він зазнав, яким чином порушуються його права та надати докази та аргументи в підтвердження своїх доводів.
При цьому адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. Відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.
Означені висновки наведені Верховним Судом у постанові від 20.12.2024 року по справі №400/1117/19.
Суд зауважує, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача привести лазню сектора максимального рівня безпеки до норм встановлених законодавством шляхом: відокремлення суцільною перегородкою з дверима кімнату для роздягання/одягання від приміщення душової кімнати; провести до лазні централізоване горяче водо- та паропостачання; встановлення необхідного обладнання для підтримання належної температури у приміщенні лазні протягом робочого дня у приміщенні для роздягання (одягання) +250 та душових (з відкритими кабінами) +350; шляхом встановлення умивальника у приміщенні для роздягання (одягання) засуджених; установлення кабінок у приміщенні душової кімнати та облаштувати кожну з кабінок душовою сіткою на гнучкому шлангу, також не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Станом на момент звернення до суду, та в тому числі з 02.02.2024 року позивач утримувався в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)». З 16.08.2025 позивача було етаповано з ДУ Вільнянська УВП (№11) до ДУ Замкова ВК (№58), що підтверджується спільним наказом 17 Армійським корпусом Сухопутних військ Збройних Сил України та Запорізькою обласною військовою адміністрацією від 04.08.2025 №248№42.
Таким чином фактично позивач станом на момент звернення до суду не утримується в приміщенні Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)", в якому знаходиться лазня.
Суд зазначає, що заявлений позивачем спосіб захисту порушених прав не відповідає фактичним обставинам справи та фактично не є таким, який безумовно направлений на відновлення, як зазначає позивач, його порушених прав.
Таким чином суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду, суд зазначає наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Статтею 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пунктом 3 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (далі - постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4,5 постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як стверджує позивач, виконання неналежним чином своїх службових та посадових обов`язків працівниками Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» завдало позивачу шкоди фізичному та психологічному здоров`ю.
Проте, суд зазначає, що позивачем не надано доказів наявності причинного зв`язку між погіршенням стану здоров`я та лазнею.
Суд зазначає, що позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме бездіяльність або дії відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
Суд зазначає, що позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Керуючись ст.2, 5, 14, 77, 90, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 26.12.2025.

Суддя О.В. Царікова