Справа № 420/28982/25
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2025-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської митниці про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Одеської митниці Колівера А. від 23 липня 2025 р. № 1514-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що попередження про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, датоване 20.03.2025 року, надійшло на електрону пошту позивача в період знаходження у відпустці без збереження заробітної плати та позивачу було запропоновано список вакантних посад Одеської митниці, які пропонуються для працевлаштування. З огляду на наступні обставини, позивач об`єктивно не міг надати відповіді на вказане попередження, а саме, згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії № 746668 від 03.12.2014 ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності безстроково. Даний акт наявний в особистій справі. В 2024 р позивач переніс оперативне втручання на серці протезування аортального клапану, імплантація серцевого стимулятора, та наразі проходить реабілітацію. З 20.01.2025 по 14.02.2025 позивач перебував в стані тимчасової непрацездатності у зв`язку із операцією, з 17.02.2025 по 08.03.2025 року позивач перебував у щорічній відпустці у зв`язку із реабілітацією, а з 10.03.2025 по 07.05.2025 перебував у відпустці без збереження заробітної плати, у зв`язку із необхідністю продовження реабілітації та відновлення у післяопераційний період. Надалі з 07.05.2025 року по 20.06.2025 року позивач перебував в стані тимчасової непрацездатності, з 22.06.2025 року по 22.07.2025 року у щорічні основновній відпустці, з 22.07.2025 року по теперішній час в стані тимчасової непрацездатності у зв`язку погіршенням стану здоров`я. До попередження про можливе звільнення, Митницею було надано урізаний перелік запропонованих посад в кількості всього 21 посади, що не відповідає реальному переліку вакантних посад в Одеській митниці станом на 20.03.2025 р. Однак, у зв`язку із тим, що позивач станом на березень 2025 р продовжував лікування та реабілітацію, то не мав реальної можливості достеменно та в повному обсязі ознайомитись із запропонованими посадами, посадовими обов`язками, функціями та інструкціями, з метою обрання однієї з запропонованих посад. Але, попередній аналіз запропонованих посад дає змогу зробити висновок, що єдина посада, яка є рівнозначною із наразі займаною позивачем посадою, є посада «Заступник начальника відділу митного оформлення №3 МП «Придунайський»», інші запропоновані посади (інспектор, старший інспектор, головний інспектор) - не є рівнозначними займані посаді позивача, що не відповідає приписам ст. 87 ЗУ «Про державну службу». Крім того, у Попередженні про можливе звільнення відсутні відомості про виняткові обставини, що слугують підставою для пропонування позивачу нижчої посади державної служби, у порівнянні із займаною наразі посадою (абз.2 ч.3 ст. 87 ЗУ «Про державну службу»). Достеменно встановлено, що по Відділу митного оформлення №3 митного поста Одеса-внутрішній Одеської митниці, станом на 2025 рік порівняно з 2024 роком - скоротилась одна посада Державного інспектора, але вцілому по митному посту Одеса-внутрішній кількість посад як була 62 в 2024 р., так і лишилавсь 62 в 2025 р., а посада начальника Відділу митного оформлення №3 митного поста Одеса-внутрішній Одеської митниці в 2025 р. зберіглася, але стала називатися Заступник начальника митного поста- начальник Відділу митного оформлення №3 митного поста Одеса-внутрішній Одеської митниці з повним збереженням функцій, обов`язків та вимог за посадою, а отже жодного скорочення посади начальника відділу внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців в 2025р. не відбулося, що свідчить про незаконність Наказу Одеської митниі від 23.07.2025 року №1514-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 Фактично посада начальника Відділу митного оформлення №3 митного поста Одеса-внутрішній Одеської митниці та посада Заступник начальника митного поста-начальник Відділу митного оформлення №3 митного поста Одеса-внутрішній є ідентичними, а саме однаковими є: підпорядкованість, об`єм підпорядкування, функціональні трудові обов`язки, кваліфікаційні вимоги до посади. Фактично скорочення посади не відбулось, оскільки посада начальника Відділу митного оформлення №3 митного поста Одеса-внутрішній Одеської митниці та посада Заступник начальника митного поста- начальник Відділу митного оформлення №3 митного поста Одеса-внутрішній є рівнозначними та аналогічними посадами. Зміна найменування посад - не є ні реорганізацією, ні перепрофілюванням, оскільки перейменування посад не зазнало злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення чи змін у напрямах основної діяльності відповідача. Зміна найменування посади не є зміною в організації праці чи її істотних умов. При зміні назви посади не змінилась трудова функція, тобто характер і зміст функціональних обов`язків працівника за новою посадою був збереженим. Це свідчить про те, що ніякого скорочення посади позивача - не відбулось, посада начальника Відділу митного оформлення №3 митного поста Одеса-внутрішній Одеської митниці, з якої звільнено позивача, зберіглася, але стала називатися Заступник начальника митного поста- начальник Відділу митного оформлення №3 митного поста Одеса-внутрішній. Реального скорочення посади не відбулось, а скорочення фактично було зведено до перейменування посад, що у свою чергу свідчить про формальний характер процедури скорочення та її направленість на обґрунтування звільнення позивача і зловживанням правом з боку роботодавця. Аналізуючи норму ч.3 ст.87 Закону №889-VIII діє імперативне право, що у суб`єкта призначення виник обов`язок пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, а його право звільнити державного службовця поставлено в пряму залежність від наявності однієї з двох умов: повинна бути відсутня можливість запропонувати відповідні посади або державний службовець відмовився від переведення на запропоновану посаду. Таким чином, якщо відсутня жодна з цих умов, звільнення державного службовця безумовно є протиправним. Відповідачем не дотримано вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» щодо одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування всіх наявних вакантних посад. Приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення позивача, Одеська митниця повинна була діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Таким чином, прийнятий Одеською митницею наказ про звільнення є протиправним, не ґрунтується на вимогах законодавства, прийнятий без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, тому підлягає скасуванню судом.

16.10.2025 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці від 16.09.2025 р. № 1710-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 .

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці від 19.09.2025 р. № 1721-0 Про внесення змін до Наказу Одеської митниці від 16.10.2025 р. № 1710-0 .

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці від 01.10.2025 р. № 1758-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1

4. Поновити ОСОБА_1 на державній службі та на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці 01.10.2025 року, або на посаді, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді, з якої звільнено.

5. Поновити дію контракту про проходження державної служби №370 від 02.04.2024 року, що укладений між ОСОБА_1 та Одеською митницею.

6. Стягнути з Одеської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2025 р. по дату набрання рішенням по справі законної сили з вирахуванням обов`язкових податків і зборів.

Ухвалою від 27.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою від 19.09.2025 року вирішено розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого засідання.

Ухвалою від 06.10.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, судом визнано неповажною неявку позивача до судового засідання.

Ухвалою від 06.10.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, судом прийнято заву про збільшення позовних вимог.

Ухвалою від 06.10.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, судом прдовжено строк підготовчого провадження.

Ухвалою від 10.12.2025 року, яка занесена до протоколу засідання, закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 22.12.2025року суд заслухав пояснення сторін, дослідив докази по справі та ухвалою від 22.12.2025 року, яка занесена до протоколу засідання, вирішив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що Одеською митницею видано наказ від 23.01.2025 року №44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці» відповідно до постанови КМУ від 20.10.2021 року №1103 «Деякі питання оплати праці посадових осіб та працівників митних органів», наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 23.03.2021 №609 «Про умови оплати праці робітників зайнятих обслуговуванням органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів», наказів Державної митної служби від 12.09.2024 №1066 «Про ведення в дію структур територіальних органів Держмитслужби та її територіальних органах», від 02.12.2024 №1291 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Держмитслужби». Одеська митниця зазначає, що протягом 2025 року ОСОБА_1 практично не перебував на роботі, з 17.01.2025 року ОСОБА_1 відсутній на робочому місці у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або відпусткою. У зв`язку із відсутністю на робочому місці Одеською митницею було надіслано ОСОБА_1 супровідний лист від 21.03.2025 року №7.10-1/12-01/10/4559 «Про надсилання попередження про можливе наступне звільнення» з попередженням про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців та список вакантних посад Одеської митниці, які пропонуються для подальшого працевлаштування ОСОБА_1 , начальнику відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса внутрішній» Одеської митниці станом на 21.03.2025. Даним листом ОСОБА_1 було проінформовано, що у зв`язку із скороченням граничної чисельності працівників Одеської митниці відповідно до наказу Державної митної служби України від 02.12.20224 №1291 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Держмитслужби», скороченням посади начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці відповідно до наказу Одеської митниці від 23.01.2025 №44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці», керуючись абзацом першим частини третьої статті 87 Закону попереджено про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців Одеської митниці на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону. В подальшому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», керуючись частиною четвертою статті 87 Закону України «Про державну службу», наказу Одеської митниці від 23.01.2025 №44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці», Одеською митницею видано наказ від 23.07.2025 року №1514-о «Про припинення служби та звільнення ОСОБА_1 », згідно якого припинено в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, державну службу ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці та звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Аналіз положень Закону №889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття спірного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі. Норми частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у митниці, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком, що на переконання суду є дискреційними повноваження відповідного органу. Таким чином, звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці відбулося на законних підставах, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Обставини справи не підтверджують факту звільнення з ініціативи роботодавця або наявності правових підстав для поновлення позивача на посаді, а тому адміністративний позов підлягає відмові в задоволенні в повному обсязі.

Представником позивача до суду надано відповідь на відзив, в якій вказавно, що до попередження про можливе звільнення, Митницею було надано урізаний перелік запропонованих посад в кількості всього 21 посади, що не відповідають реальному переліку вакантних посад в Одеській митниці станом на 20.03.2025 р. Аналіз запропонованих посад дає змогу зробити висновок, що єдина посада, яка є рівнозначною із наразі займаною позивачем посадою, є посада «Заступник начальника відділу митного оформлення №3 МП «Придунайський»», а інші запропоновані посади (інспектор, старший інспектор, головний інспектор) - не є рівнозначними займані посаді позивача, що не відповідає приписам ст. 87 ЗУ «Про державну службу». Також, на запит суду відповідачем надано помісячні переліки вакантних посад з квітня по жовтень 2025 року, з яких вбачається, що з 1 по 8 (іноді по 9, 10) пункт переліку вакантні посади є рівнозначними посаді позивача, але вони йому не пропонувалися, що говорить про те, що відповідач був свідомо упереджений щодо позивача та пропонував йому ті посади, яки не є рівнозначними. Крім того, у Попередженні про можливе звільнення відсутні відомості про виняткові обставини, що слугують підставою для пропонування позивачу нижчої посади державної служби, у порівнянні із займаною наразі посадою (абз.2 ч..3 ст. 87 ЗУ «Про державну службу»).

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 проходив службу в Одеській митниці на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці.

Наказом Одеської митниці № 44 від 23.01.2025 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці», введено в дію з 01 січня 2025 року штатний розпис на 2025 рік Одеської митниці, затверджений в.о. Голови Державної митної служби України Сергієм Звягінцевим 17.01.2025.

21.03.2025 року Одеською митницею на електронну адресу ОСОБА_1 направлено попередження про наступне можливе звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державним службовців, до якого додано список вакантних посад Одеської митниці, які пропонуються для подальшого працевлаштування ОСОБА_1 , начальнику відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці.

23.07.2025 року Одеською митницею прийнято наказ № 1514-о, яким відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», наказу Одеської митниці від 23.01.2025 № 44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці», припинено в перший робочий, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, державну службу ОСОБА_2 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці та звільнено його із займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

16.09.2025 року Одеською митницею прийнято наказ № 1710-о, яким відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», наказу Одеської митниці від 23.01.2025 № 44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці», припинено 16.09.2025, державну службу ОСОБА_2 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці та звільнено його із займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Розірвано 16.09.2025 контракт про проходження державної служби № 370, укладений з ОСОБА_1 02.04.2024 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці.

19.09.2025 року Одеською митницею прийнято наказ № 1721-о, яким внесено зміни до п. 1 наказу Одеської митниці від 16.09.2025 № 1710-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » та викладено його в наступній редакції: « 1 припинити в перший робочий, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, державну службу ОСОБА_2 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці та звільнено його із займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців».

01.10.2025 року Одеською митницею прийнято наказ № 1758-о, яким внесено зміни до п. 1, 2 наказу Одеської митниці від 16.09.2025 № 1710-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » (зі змінами, внесеними наказом Одеської митниці від 19.09.2025 № 1721-о) та викладено їх в наступній редакції: « 1 припинити 01.10.2025, державну службу ОСОБА_2 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці та звільнено його із займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. 2. Розірвати 01.10.2025 контракт про проходження державної служби № 370, укладений з ОСОБА_1 02.04.2024 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці».

Вважаючи вказані накази протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі по тексту - Закон № 889-VIII).

Згідно п. 1 ст.1 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Нормами ст. 5 Закону № 889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється: 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону) (Пункт 4 частини першої статті 83 із змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX від 19.09.2019, № 1285-IX від 23.02.2021).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.10.2023 року у справі № 380/10238/21 суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби, відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Враховується і переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суд.

Спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку із звільненням позивача наказом Одеської митниці від 16.09.2025 року № 1710-о (зі змінами), у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців.

Як зазначалось вище, згідно з частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Приписи частини третьої статті 87 Закону №889-VIII покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає місця для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування.

Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців) має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону №889-VIII.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 березня 2025 року по справі №360/48/23.

Верховний Суд у постанові від 30 січня 2025 року по справі № 640/26300/19 зазначив, що у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади.

З аналізу наказу Одеської митниці від 23.01.2025 року №44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці» з додатками та наказу Одеської митниці «Про введення в дію штатного розпису на 2024 рік Одеської митниці» з додатками, слідує, що станом на 2024 згідно штатного розпису на 2024 рік Одеської митниці Відділ митного оформлення № 3 митного поста Одеса-внутрішній налічував 9 співробітників відділу, та 62 співробітника митного поста. Станом на 2025 рік згідно штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці Відділ митного оформлення № 3 митного поста Одеса-внутрішній налічував 8 співробітників відділу, та 62 спіробітника митного поста.

Судом з`ясовано, що Одеською митницею позивача було попереджено про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців та було запропоновано одну з рівнозначних або нижчих вакантних посад, що підтверджується попередженням про наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців від 20.03.2025, яке отримане ОСОБА_1 21.03.2025 року засобами електронного зв`язку.

При цьому, згідно списку вакантних посад Одеської митниці, які запропоновано для подальшого працевлаштування ОСОБА_1 , начальнику відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці, слідує, що позивачу запропоновано лише 21 посаду, з яких лише одна була рівнозначною.

Суд зауважує, що вимога закону про одночасність попередження і пропонування посад має не формальний, а змістовний характер.

Так, у розумінні частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII пропонування передбачає індивідуалізовану пропозицію конкретної посади (із зазначенням найменування, категорії, місця проходження служби, основних функцій та відповідності професійним компетентностям державного службовця), яка реально існує на момент пропонування і може бути зайнята без проведення конкурсу у порядку, передбаченому спеціальним законом.

При цьому, надання (направлення) працівникові загальних переліків посад без конкретизації саме запропонованої йому посади не відповідає змісту обов`язку запропонувати посаду і не створює юридичних наслідків для виникнення у працівника обов`язку визначитися щодо переведення.

Крім того, суд критично оцінює твердження відповідача про відмову позивача від переведення, з огляду на наступне.

За приписами абзацу третього частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII правові наслідки у вигляді можливості звільнення у зв`язку зі скороченням настають лише у разі відмови від переведення на запропоновану посаду.

Разом з тим, відмова від наданого відповідачем у переліку потенційних вакансій чи від можливості розглянути питання переведення не є відмовою від конкретної запропонованої посади у розумінні положень вищезазначеної норми права.

Однак, будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 відмовлявся від конкретної рівнозначної запропонованої посади, суду не надано.

Отже, в даному випадку, у відповідача були відсутні підстави для завершення процедури звільнення позивача як такої, що відповідає вимогам статті 87 Закону № 889-VIII.

Суд звертає увагу, що обов`язок роботодавця пропонувати всі наявні відповідні вакансії носить тривалий характер та виникає з моменту попередження і триває до дня звільнення.

Надання працівнику лише однієї або кількох вибіркових вакансій, без документального підтвердження того, що інших відповідних посад у державному органі не існувало, свідчить про неналежне виконання суб`єктом призначення своїх обов`язків. Відповідно, таке порушення позбавляє роботодавця права посилатися на законність подальшого звільнення, оскільки не було дотримано процедурних гарантій.

Відповідачем не надано доказів моніторингу та пропонування позивачеві усіх наявних рівнозначних (або, як виняток, нижчих) посад, які могли з`являтися у відповідних підрозділах у період з 20.03.2025 (дата повідомлення про наступне можливе звільнення) до 01.10.2025, а також доказів фактичної відсутності таких посад станом на день звільнення.

В той же час, з наданих до суду документів слідує, що станом на 01.04.2025 року, на 01.05.2025 року, на 02.06.2025 року, на 01.07.2025 року, на 01.08.2025 року, на 01.09.2025 року, та на 01.10.2025 року кількість вакантних посад в Одеській митниці є більшою, ані ж та, яку позивачу запропоновано для подальшого працевлаштування, в тому числі наявні інші рівнозначні посади, ніж та, про яку зазначалось позивачу.

Таким чином, наявність зазначених вакансій, в тому числі станом на 01.10.2025 року, підтверджує, що у відповідача була об`єктивна можливість виконати передбачений законом обов`язок щодо пропонування позивачу рівнозначних посад, однак такий обов`язок не було належним чином реалізовано.

Отже, відповідачем не виконано в повній мірі вимоги статті 87 Закону України «Про державну службу» в частині пропонування позивачу рівнозначної посади державної служби, яку він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Також, суд зауважує, що встановлена законодавством можливість скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури, штатного розпису (змінами в організації виробництва і праці) державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників (пропонування наявної роботи за відповідною професією чи спеціальністю), які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

За приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №821/595/16, від 31.03.2020 у справі №826/6148/16, від 11.06.2020 у справі №826/19187/16, від 26.05.2021 у справі №140/90/20, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, від 26.01.2023 року у справі №160/336/20.

Отже, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідачем у даній справі не було доведено належним чином відсутність вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу.

Крім того, процедура вивільнення працівників у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників передбачає обов`язок роботодавця врахувати переважне право працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці на залишення на роботі.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Для виявлення працівників, які підлягають у першу чергу залишенню на роботі при скороченні штатів, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складання відповідної довідки у довільній формі з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм Кодексу законів про працю України викладені в постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі №816/1232/17, від 27 лютого 2020 року у справі №620/1941/19, від 11 березня 2020 року у справі №813/1220/16.

У постанові від 25 січня 2023 року у справі № 600/752/22-а суд касаційної інстанції зазначив, що запропоновані у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17 підходи/способи не є вичерпні. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може зважити також на інші обставини, які, як він вважає, можуть мати значення для визначення того з державних службовців, хто є більш кваліфікованим і продуктивним у роботі. Важливо те, що визначення переважного права на залишенні на роботі має бути обґрунтованим і певним чином об`єктивованим (вираженим назовні, оформленим) для розуміння того, як відбувався цей процес, надто тими, кого це стосується.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В той же час, матеріали справи не містять доказів на підтвердження врахування Одеською митницею переважного права позивача на залишення на роботі. Відповідач не надав жодних матеріалів порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності праці працівників відповідної категорії, з-поміж яких здійснювався відбір для вивільнення, не вказав, за якими критеріями ким саме було надано перевагу у залишенні на службі. Отже, обов`язок щодо врахування переважного права виконано не було.

Також, відсутність проведення такого аналізу відслідковується зі змісту оскаржуваного наказу, який, у мотивувальній частині не містить жодних посилань на документ (довідка, доповідна записка, аналітична довідка, ін.) щодо проведення, перед прийняттям рішення про звільнення, відповідного аналізу продуктивності праці і кваліфікації позивача.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

В даному випадку відповідач не довів сукупності необхідних умов правомірності звільнення позивача, належного й одночасного з попередженням пропонування позивачеві конкретних рівнозначних/нижчих посад; реальної відсутності відповідних посад протягом усього періоду до дня звільнення; наявності юридично значущої відмови позивача саме від запропонованої посади; належного врахування переважного права залишення на посаді.

Згідно із частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, виходячи із наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказів Одеської митниці від 16.09.2025 р. № 1710-о, від 19.09.2025 р. № 1721-о, від 01.10.2025 р. № 1758-о підлягають до задоволення.

Щодо способу поновлення порушеного права позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно пункту 19 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, скасовуючи наказ в частині звільнення позивача, суд враховує, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Верховний Суд України в постанові від 21 травня 2014 року по справі № 6-33цс14 та Верховний Суд в постанові від 30 січня 2018 року по справі № 800/609/16 зазначили, що у разі визнання незаконним і скасування акта суб`єкта владних повноважень про звільнення особи із займаної посади, ефективним способом захисту та поновлення порушених прав є поновлення особи на посаді, з якої її було незаконно звільнено.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Згідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 року № 58, днем звільнення вважається останній день роботи.

За таких підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом поновлення ОСОБА_1 на державній службі та на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці з 02.10.2025 року.

При цьому, оскільки суд дійшов висновку про поновдення позивача на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці з 02.10.2025 року, відповідно, наявні підстави для зобов`язання Одеської митниці gоновити дію контракту про проходження державної служби №370 від 02.04.2024 року, що укладений між ОСОБА_1 та Одеською митницею.

Щодо вимог позивача поновити його на посаді, з якою його звільнено або на іншій рівнозначній посаді в цьому (або іншому) державному органі, суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом справ.

Таким чином, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

За таких умов, суд дійшов висновку, що наведена вимога належить до дискреційних повноважень Одеської митниці, втручання в які є недопустимим, а відтак в цій частині позову слід відмовити.

Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

У відповідності до абз.3 п.2 Порядку №100 збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Згідно довідки Одеської митниці № 281 від 27.11.2025 року, середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 складає 733,26 грн.

При цьому, період вимушеного прогулу в робочих днях складає 61 день (з 02.10.2025 року по 25.12.2025 року).

Таким чином, враховуючи період вимушеного прогулу 61 день, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з Одеської митниці на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу 44728,86 грн.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат та те, що позивач звільнений від сплати судового збору, правові підстави для стягнення з відповідача судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської митниці (код ЄДРПОУ ВП 44005631, 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21-а) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці від 16.09.2025 р. № 1710-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці від 19.09.2025 р. № 1721-о Про внесення змін до Наказу Одеської митниці від 16.10.2025 р. № 1710-o.

Визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці від 01.10.2025 р. № 1758-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1

Поновити ОСОБА_1 на державній службі та на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці з 02.10.2025 року.

Зобов`язати Одеськe митницю поновити дію контракту про проходження державної служби №370 від 02.04.2024 року, що укладений між ОСОБА_1 та Одеською митницею.

Стягнути з Одеської митниці (код ЄДРПОУ ВП 44005631, 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21-а) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 44728,86 грн. (сорок чотири тисячі сімсот двадцять вісім гривень, вісімдесят шість копійок), з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі та на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці з 02.10.2025 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Г.П. Самойлюк