Справа № 480/10257/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 р. Справа № 480/10257/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.09.2025, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, м. Суми, повний текст складено 10.09.25 по справі № 480/10257/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту, в частині залишення без розгляду рапорту ОСОБА_1 про виключення квартири з числа службових;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту розглянути на засіданні житлової комісії військової частини рапорт ОСОБА_1 з приводу виключення квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту на підставі рапорту ОСОБА_1 подати клопотання до Конотопської міської ради Сумської області про виключення квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових.

В обґрунтування позовних вимог послався на протиправний характер бездіяльності відповідача, яка полягає у залишенні без розгляду рапорту ОСОБА_1 про виключення квартири з числа службових, як такої, що є безпідставною, необґрунтованою та порушує конституційні права ОСОБА_1 на житло.

Наполягав, що Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою Наказом Міністерства оборони України від 06 вересня 2021 № 271 (далі по тексту Інструкція № 271) чітко визначено, що голова житлової комісії відповідної військової частини повинен винести на розгляд житлової комісії рапорт, без права на залишення його без розгляду.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.09.2025 у справі № 480/10257/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення по суті за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.11.2024 щодо виключення житла за адресою: АДРЕСА_1 , з числа службових.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) розглянути в порядку, встановленому законом, рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) від 14.11.2024 щодо виключення житла за адресою: АДРЕСА_1 , з числа службових, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків, викладених судом.

У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.09.2025 по справі № 480/10257/24 та прийняти нове рішення по справі, яким відмовити позивачу в задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, з викладенням висновків, що не відповідають фактичним обставинам по справі, а тому вказане рішення підлягає скасуванню.

Наполягав, що з боку посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 не вбачається ознак бездіяльності, оскільки за змістом протоколу зборів житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 15 листопада 2024 року № 7, на яких були присутні члени комісії та запрошений підполковник ОСОБА_1 , комісією було розглянуто рапорт позивача по суті та вирішено, зокрема, залишити його без розгляду на підставі телеграми заступника Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 12 вересня 2022 року № НР 518/4.3/16 про виконання вимог Доручення Міністра оборони України від 09 серпня 2022 року № 20241/3 (з метою збереження житлового фонду Міністерства оборони України та у зв`язку з реформуванням шляхів забезпечення військовослужбовців, осіб звільнених з військової служби в запас або відставку та членів їх сімей житлом в межах чинного законодавства, командирам військових частин не подавати до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту пропозиції щодо виключення житла із числа службового до окремого розпорядження керівництва Міністерства оборони України).

Також, 16 листопада 2024 року відповідачем було надано відповідь за вихідним № 418 на рапорт позивача, в якій вказувалося, що на виконання вимог доручення Міністра оборони України від 09 серпня 2022 року № 20241/3 з метою збереження житлового фонду Державної спеціальної служби транспорту командирами військових частин не подаються пропозиції щодо виключення житла із числа службового до окремого розпорядження. Зазначений вище алгоритм дій командування військової частини НОМЕР_1 , на переконання відповідача, повністю виключає будь-які припущення щодо бездіяльності з боку військової частини НОМЕР_1 , викладені у позовних вимогах.

Позивач у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти викладених у ній доводів, просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Доводи відзиву аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника начальника штабу з організаційно-мобілізаційної роботи - начальник організаційно-мобілізаційної групи.

На підставі рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради від 24.02.2014 року №42, ОСОБА_1 був виданий ордер від 04.03.2014 року №16 на право зайняття житлового приміщення, житловою площею 31,5 м2, що складається із 2 кімнат за адресою: АДРЕСА_1 .

14 листопада 2024 року позивач звернувся із рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про виключення з числа службових квартир житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

За результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 листом від 16.11.2024 № 418 за підписом командира в/ч НОМЕР_1 та голови житлової комісії в/ч НОМЕР_1 (а.с. 11) позивача повідомлено, що на виконання вимог доручення Міністра оборони України № 20241/3 від 09.08.2022 року з метою збереження житлового фонду Державної спеціальної служби транспорту командирами військових частин не подаються пропозиції щодо виключення житла із числа службового до окремого розпорядження, у зв`язку з чим залишено рапорт позивача без розгляду.

Не погодившись бездіяльністю відповідача щодо залишення його рапорту без розгляду, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення по суті за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки вважав, що неприйняття відповідачем будь-якого рішення за наслідками розгляду рапорту ОСОБА_1 обмежує права позивача на забезпечення житлом, гарантовані Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", що є порушенням житлових прав у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції враховано, що лист від 16.11.2024 № 418 за підписом командира В/ч НОМЕР_1 та голови житлової комісії В/ч НОМЕР_1 є лише відповіддю на звернення щодо виключення житла за адресою: АДРЕСА_1 , з числа службових, носить інформативний характер та не містить відмови у виключення житла з числа службових, а тому не тягне за собою жодних юридичних наслідків та відповідно. не є актом індивідуальної дії. Відтак, суд виснувався, що відсутність належним чином оформленого рішення про виключення житла з числа службових або мотивованої відмови у виключенні житла з числа службових, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Суд вважав за необхідне обрати належний захист порушеного права позивача та, із врахуванням статті 9 КАС України зобов`язати відповідача розглянути в порядку, встановленому законом, рапорт позивача від 14.11.2024 щодо виключення житла за адресою: АДРЕСА_1 , з числа службових, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків, викладених судом.

З огляду на те, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача на підставі розгляду рапорту ОСОБА_1 , подати клопотання до Конотопської міської ради Сумської області про виключення квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових є передчасними та фактично такими, що звернуті на майбутнє, адже їх вирішення безпосередньо залежить від прийнятого рішення житловою комісією за наслідками розгляду рапорту позивача від 14.11.2024, суд відмовив у їх задоволенні.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Положеннями статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено положеннями Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі по тексту Закон № 2011-XII).

Згідно із статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана з захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону № 2011-ХІІ, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінету Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей, врегульовано нормами Порядку № 1081.

Відповідно до частини 1 пункту 3 Порядку № 1081, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 календарних років і більше та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Згідно із частиною 3 пункту 3 Порядку № 1081, забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей для постійного проживання провадиться шляхом: надання новозбудованого житла, виключеного з числа службових, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Тобто, законодавством прямо передбачено право військовослужбовців самостійно визначатись, яким способом (шляхом) вони бажають реалізувати своє право на забезпечення житлом для постійного проживання.

Відповідно до частини 2 пункту 11 Порядку № 1081, виключення житлових приміщень з числа службового проводиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Згідно із пунктом 22 Порядку № 1081, облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться в військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей), визначено в Інструкції № 380.

Розділом 7 Інструкції № 380 передбачено порядок та умови виключення квартир з числа службових.

Так, відповідно до пункту 10 розділу 7 Інструкції № 380, військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку з скороченням штатів, інваліди першої чи другої групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими жилими приміщеннями, незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на квартирному обліку.

Конституційний Суд неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема, гарантії соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах СБУ, податковій, міліції, прокуратурі, тощо (рішення КСУ від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій, гарантій).

Із урахуванням вищевикладених норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що визначальними обставинами - матеріальними підставами для визнання права на виключення житла з числа службового є: перебування позивача на військовій службі, наявність календарної вислуги від 20 років, перебування на квартирному обліку та, до того ж, наявність статусу учасника бойових дій, що надає право на забезпечення постійним житлом, у тому числі і шляхом виключення квартири з числа службових.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 636/1514/19 та у постанові від 17.09.2024 у справі № 520/14989/23.

Зміст та методика забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених у запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей) визначено Інструкцією № 271.

Пунктом 6 розділу 4 Інструкції № 271 визначено, що у разі відсутності за місцем проходження служби житла для постійного проживання та необхідності у забезпеченні службовим жилим приміщенням (службовою жилою площею) військовослужбовці подають рапорт (додаток 10) командиру військової частини, який реєструється у встановленому порядку в службі діловодства військової частини.

На підставі рішення командира військової частини за рапортом військовослужбовця житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) протягом п`яти робочих днів після реєстрації рапорту військовослужбовця проводить перевірку житлових умов військовослужбовця та членів його сім`ї, складає довідку про перевірку житлових умов (додаток 11) і клопоче перед командиром військової частини про забезпечення військовослужбовця та членів його сім`ї службовим жилим приміщенням (службовою жилою площею) або доповідає про відмову в такому забезпеченні з наданням вмотивованого письмового обґрунтування.

Командир військової частини на підставі клопотання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) приймає рішення про:

взяття на облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею);

забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею).

Про прийняте рішення житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) інформує військовослужбовця протягом трьох робочих днів.

Військовослужбовці, що прибули до нового місця служби в межах одного населеного пункту, які перебували на обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею), зараховуються на відповідний облік на підставі витягу з рішення житлової комісії за попереднім місцем проходження військової служби.

Відповідно до пунктів 3-5 розділу 6 Інструкції № 271 для прийняття рішення про надання жилих приміщень для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) розглядає документи облікових справ військовослужбовців.

Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання жилого приміщення для постійного проживання.

Затверджений командиром військової частини протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) є підставою для надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання.

На підставі протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) військова частина готує список надання жилої площі для постійного проживання у військовій частині (далі - Список надання постійного житла) (додаток 23).

Затверджений Список надання постійного житла є підставою для оформлення протягом десяти робочих днів військовою частиною та подання до виконавчих органів місцевого самоврядування документів для видачі ордера на постійну жилу площу, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

До виконавчих органів місцевого самоврядування військова частина надає облікову справу військовослужбовця разом із витягом із Списку надання постійного житла, копію протоколу житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії).

Для вселення в надане жиле приміщення військовослужбовець здає ордер на постійну жилу площу до житлово-експлуатаційної організації, за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації, що здійснює обслуговування цього жилого приміщення, або до КЕС відповідної військової частини.

Ордер на постійну жилу площу визнається недійсним у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, норми Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями № 271 чітко регламентують порядок та процедуру виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання, який включає в себе зокрема розгляд документів облікової справи військовослужбовця житловою комісію військової частини (об`єднаною житловою комісією) та прийняття останньою рішення, у формі протоколу засідання про надання для постійного проживання житлового приміщення або про відмову у наданні такого приміщення, яке в подальшому затверджується командиром військової частини.

Колегією суддів встановлено, що з метою реалізації права на виключення житла з числа службових позивачем було подано рапорт до командира Військової частини НОМЕР_1 про виключення з числа службових квартир житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

За результати розгляду рапорту від 14.11.2024 листом від 16.11.2024 № 418 ОСОБА_1 повідомлено, що на виконання вимог доручення Міністра оборони України № 20241/3 від 09.08.2022 року з метою збереження житлового фонду Державної спеціальної служби транспорту командирами військових частин не подаються пропозиції щодо виключення житла із числа службового до окремого розпорядження, у зв`язку з чим залишено рапорт позивача без розгляду.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зауважує, що приписи Інструкції № 271 не передбачають можливості за наслідками розгляду рапорту військовослужбовця про виключення квартири із числа службових прийняти рішення про залишення такого рапорту без розгляду.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідачем, у передбачений законодавством спосіб, не було розглянуто поданий позивачем рапорт, оскільки рішення за наслідком засідання житлової комісії про надання позивачу житлового приміщення для постійного проживання або про відмову у наданні відповідачем не прийнято.

При цьому, колегія суддів не надає оцінку наявності чи відсутності підстав для виключення квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових, оскільки відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відповідне рішення не приймалось, а тому така оцінка матиме ознаки втручання у дискреційні повноваження ВЧ НОМЕР_1 , що є неприпустимим, у розумінні КАС України.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутність належним чином оформленого рішення про виключення житла з числа службових або мотивованої відмови у виключенні житла з числа службових, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами частини 1статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб підлягає захисту у разі встановленням судом факту їх порушення.

Верховний Суд України, розглядаючи справу № 21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року дійшов до висновку про те, що відповідно до ч. 1 статті 2, п. п. 6, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст.6 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за приписами Інструкції № 271 уповноваженою особою на розгляд рапорту про виключення житла із числа службових та прийняття відповідного рішення за наслідками такого розгляду є відповідна житлова комісія військової частини, разом з цим, у даній справі житловою комісією Військової частини НОМЕР_1 , як суб`єктом владних повноважень, не було реалізовано дискреційні повноваження щодо розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту від 14.11.2024, останній не розглянутий, відповідно аргументованої письмової відповіді на такий рапорт не надано.

З огляду на те, що оцінка наявності чи відсутності підстав для виключення житла із числа службових житловою комісією Військової частини НОМЕР_1 не надавалася, а колегія суддів не може підміняти вказаний орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу, а відтак, позовна вимога про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту на підставі рапорту ОСОБА_1 подати клопотання до Конотопської міської ради Сумської області про виключення квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових, є передчасною та задоволенню не підлягає.

Положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

З огляду на викладене, враховуючи, що під час апеляційного перегляду справи підтвердилось допущення військовою частиною НОМЕР_1 протиправної бездіяльності щодо розгляду рапорту позивача від 14.11.2024, колегія суддів погоджується із обраним судом першої інстанції способом захисту та вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути в порядку, встановленому законом, рапорт ОСОБА_1 від 14.11.2024 щодо виключення житла за адресою: АДРЕСА_1 , з числа службових, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків, викладених судом.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.09.2025 по справі № 480/10257/24 в частині задоволення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій