Справа № 160/30412/25
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та просить суд:
визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не вірного нарахування та виплаті не в повному обсязі одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;
визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення мені нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (за 11 років);
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити мені нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (11 років), виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити компенсацію втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманого грошового забезпечення з 07.04.2025 року по день фактичної виплати заборгованості.
Також ухвалою суду від 27.10.2025 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, зокрема:
-картки особового рахунку за весь період проходження служби із зазначенням сум нарахованого та сплаченого грошового забезпечення;
- витяг з наказу про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини;
-довідкову інформацію про те, чи нараховувалась та виплачувалась одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та у якому розмірі;
-довідкову інформацію про те, чи нараховувалась та виплачувалась одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (за 11 років) та в якому розмірі;
- відомості/інформацію про виплату позивачеві щомісячних основних, щомісячних додаткових та одноразових додаткових видів грошового забезпечення за спірний період;
- звернення позивача про нарахування та виплати спірного грошового забезпечення;
- докази сплати/несплати спірного грошового забезпечення та вказати такі підстави;
- листи/відмови відповідача;
- інформацію щодо відмови (підстави) у здійсненні виплат спірного грошового забезпечення;
- всі наявні докази щодо суті спору.
31.10.2025 року відповідачем подано клопотання про залишення позову без розгляду.
12.11.2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 24.12.2025 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.
Згідно з ч. 1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Положеннями ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено загальне правило, відповідно до якого для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом з тим, згідно із ч.3 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Під час відкриття провадження у справі судом було досліджено питання щодо строків звернення позивача до суду.
Отже, підстави, покладені в основу поданого представником відповідача клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, були вже досліджені судом та на даний час відсутні підстави для застосування строків позовної давності.
Відповідно до п.8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього кодексу.
Про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена (ч. 3 ст. 240 КАС України).
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду, а отже у задоволенні клопотання слід відмовити.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 11.08.2017 р., його - начальника розвідки штабу зенітного ракетно артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 , було звільнено з військової служби у запас.
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 96 від 06.10.2017 його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
При звільнені з військової служби військова частина НОМЕР_3 не нарахувала та не виплачувала йому одноразову грошову допомогу при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки на той час він не набув права на відповідну виплату. 03.06.2019 р. на підставі наказу командувача ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.05.2029 р. № 95 позивач був прийнятий на військову службу за контрактом, та проходив військову службу до 07.04.2025 р., на підтвердження цього посилається на витяг з Послужного списку, в якому відсутня дата його складання.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2025 р. № 102 вислуга років позивача обрахована таким чином: календарна вислуга 11 років 10 місяців 05 днів; пільгова вислуга 05 років 22 дні; загальна вислуга складає - 17 років, 07 місяців, 27 днів.
На думку позивача, при звільнені його з військової служби відповідач протиправно нарахував та виплатив йому ОГД за 5 календарних років, чим протиправно не нарахував та не виплатив йому ОГД за кожний повний календарний рік служби (за 11 повних календарних років).
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про нормотворчу діяльність» від 24.08.2023 р. № 3354-IX (далі Закон Про нормотворчу діяльність) офіційна редакція тексту Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. (по тексту - Закон № 2011) розміщена на офіційному веб-сайті Верховної Ради України. Згідно з офіційною редакцією Закону № 2011, станом на 07.04.2025 р. - день виключення позивача зі списків особового складу відповідача, стаття 15 цього Закону не містить «частин», а складається з «пунктів» та деталізується «підпунктами». В п. 2 ст. 15 « Пенсійне забезпечення і допомога» Закону 2011 визначено: «2. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах:
1) 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби - які звільняються з військової служби: за станом здоров`я………
2) 2) 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 календарних років і більше- які звільняються з військової служби;……
У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби , крім тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги ».
Отже, вказують, що норма права підпункту 1 пункту 2 ст. 15 цього Закону, не припису стосовно вислуги років.
Як слідує з матеріалів справи, та не оспорюється сторонами, та з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2025 р. № 102 про виключення позивача зі списків особового складу відповідача, п. 12 Грошового атестату від 07.04.2025 р. позивач звільнений з військової служби в запас та виключений зі списків особового складу відповідача та усіх видів забезпечення 07.04.2025 р. на підставі підпункту «б» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - за станом здоров`я, за наявності інвалідності, якщо військовослужбовець не виявив бажання продовжувати військову службу. Як заначено особисто позивачем у позові та підтверджується наданим позивачем Витягом з послужного списку майора ОСОБА_1 проходження дійсної військової служби у Збройних Силах України, в якому відсутня дата його складання(Додаток № 6 до позову), наказом командира військової служби НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.07.2024 р. № 14 (Додаток № 9 до відзиву на позов), Розрахунком вислуги років військовослужбовця на пенсію майора ОСОБА_1 від 01.01.2025 р. військової частини НОМЕР_1 (Додаток № 2 до відзиву на позов), позивач проходив військову службу в два періоди: перший з 06.04.2014 р. по 06.10.2017 р.; другий з 03.06.2019 р. по 07.04.2025 р.
Вказують, що нарахування та виплата ОГД позивачу була здійснена відповідно до вимог абзацу першого підпункту 1) пункту 2 ст. 15 Закону 2011, умов п. 7 розділу XXXII Порядку виплати ГЗ, а саме: в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби (з 03.06.2019 р. по 07.04.2025 р.), тобто за останні 5 (п`ять) років служби.
Вказують, що як слідує з наданого позивачем Витягу з послужного списку майора ОСОБА_1 проходження дійсної військової служби у Збройних Силах України, в якому відсутня дата його складання (Додаток № 6 до позову), з Витягу з послужного списку майора ОСОБА_1 проходження дійсної військової служби у Збройних Силах України, від 08.01.2025 р. (Додаток № 3 до відзиву на позов), з пункту 1 «Календарний строк служби» Розрахунку вислуги років військовослужбовця на пенсію майора ОСОБА_1 від 01.01.2025 р. військової частини НОМЕР_1 (Додаток № 2 до відзиву на позов), з наказу командира військової служби НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.07.2024 р. № 14 про зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивача (Додаток № 9 до відзиву на позов), і як вже було зазначено вище та не оспорюється сторонами, позивач проходив військову службу в два періоди: перший з 06.04.2014 р. по 06.10.2017 р.; другий з 03.06.2019 р. по 07.04.2025 р., що разом, дотримуючись приписів абзацу другого п. 2.14. Положення про обчислення вислуги років (про обчислення вислуги років у разі кількох періодів служби (страхового стажу) здійснюється з урахуванням того, що рік складається з 12 місяців, а місяць у середньому - з 30 днів, з урахуванням дня звільнення позивача з військової служби (на 07.04.2025 р.) становить повних 9 (дев`ять) календарних років служби.
Вказують, що різниця невиплаченої позивачеві ОГД може складати: 9 5 = 4 повних календарних років служби; де: 9 повні календарні роки служби позивача за два періоди служби (з 06.04.2014 р. по 06.10.2017 р., з 03.06.2019 р. по 07.04.2025 р.); 5 сплачена відповідачем позивачу ОГД при звільнені, що не оспорюється сторонами.
Водночас, в позові позивач вказує про вислугу 11 років, а просить суд стягнути з відповідача ОГД за кожний повний календарний рік служби за 11 років.
Вказують, що при звільнені позивач був повідомлений, що йому нараховується та виплачується ОГД за період його календарної служби з дня останнього зарахування на службу (з 03.06.2019 р. по 07.04.2025) по день виключення зі списків відповідача, без урахування періоду його попередньої служби (з 06.04.2014 р. по 06.10.2017).
Таке рішення було прийнято в зв`язку з відсутністю в наказі командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 06.10.2017 р. № 96 про виключення позивача зі списків особового складу частини, інформації про нарахування та виплату чи невиплату позивачеві ОГД за ст. 15 Закону України 2011, в редакції на день його звільнення з попередньої служби (06.10.2017р.).
За таких обставин, відповідач не мав та не має достатніх правових підстав здійснити виплату ОГД за попередній період служби позивача.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 №145 від 11 серпня 2017 року ОСОБА_1 начальника розвідки штабу зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 , було звільнено з військової служби у запас.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №96 від 06.10.2017 року позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Встановлено та не спростовано відповідачем, при звільненні з військової служби військова частина НОМЕР_3 не нарахувала та не виплачувала одноразову грошову допомогу при звільненні, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (оскільки на той час позивач не набув право на відповідну виплату).
03.06.2019 року відповідно до наказу командувача оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.05.2019 року №95 позивач прийнятий на військову службу за контрактом, та проходив військову службу до 07.04.2025 року.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №102 від 07 квітня 2025 року, ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №102 від 07 квітня 2025 року, вислуга років обрахована таким чином:
календарна вислуга: 11 років 10 місяць 05 дні;
пільгова: 05 роки 09 місяці 22 днів.
Загальна складає: 17 років 07 місяці 27 днів.
Тобто на час звільнення позивача, вислуга років була більша ніж 10 років.
Позивач у позові посилається на те, що при звільненні з військової служби відповідач протиправно нарахував та виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 5 календарних років, а отже, при звільненні з військової служби Відповідач протиправно ненарахував та невиплатив одноразову грошову допомогу при звільненні, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (за 11 повних календарних років).
Позивач вважає, що військовою частиною НОМЕР_1 було порушені його права передбачені Конституцією України, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII(далі - Закон № 2011-XII)передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону №2011-XIIвійськовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини 2 статті 36 Закону України від 17.09.2020 №912-ІХ "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Отже, застереження щодо необхідності наявності вислуги 10 років і більше як передумови для виплати військовослужбовцям при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відноситься до правовідносин, в яких військовослужбовець звільняється з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням тощо.
У свою чергу, у разі звільнення військовослужбовця зі служби за станом здоров`я одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби повинна виплачуватись незалежно від наявності у нього вислуги 10 років і більше.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.11.2020 по справі №822/3008/17, яка за предметом свого правового регулювання є аналогічною досліджуваному публічно-правовому спору.
У вказаній справі суд касаційної інстанції зазначив, що поняття "календарна вислуга років" застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: "в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби".
Окремо Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду наголосив, що в частині 2 статті 15 Закону №2011-XII відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
Як попередньо встановлено судом, позивач був звільнений з військової служби у запас за підпунктом "б" п. 3 ч. 5 ст. 26 «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме - за станом здоров`я.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідач при виключенні позивача зі списків особового складу військової частини не виплатив йому одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я.
Враховуючи зазначене, позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби за станом здоров`я, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абз.1 п.2 ст.15 Закону № 2011-XII у порядку, визначеному п.1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.
Відповідачем не надано суду доказів нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, як і документів на підтвердження відсутності підстав для виплати одноразової грошової допомоги у такому розмірі.
Щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб.
Відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 № 44 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 січня 2005 р. № 17), цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.
За правилами пунктів 2, 3 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Пунктами 4, 5 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Аналіз наведених вище норм Порядку № 44 дає підстави дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Щодо вимог про виплату компенсації втрати частини доходів, суд вважає вказані вимоги передчасними, з огляду на таке.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).
За статтею 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 Закону № 2050-III).
Відповідно до статті 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
У той же час статтею 4 Закону № 2050-III передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Зміст наведених норм права дає підстави стверджувати, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом № 2050-III, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. Одночасно законодавець пов`язав виплату компенсації із виплатою заборгованості доходу, тобто і компенсація, і заборгованість по доходу провадиться в одному місяці.
Аналогічна права позиція щодо застосування норм права викладена у постановах Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 520/1001/19 та від 23.03.2023 у справі № 520/2020/19.
Своєю чергою, зі змісту норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 можна дійти висновку, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.
Суд зазначає, що наразі заборгованість позивачу не виплачено, тому відсутні підстави вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати грошового забезпечення буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам. Отже, вимоги про індексацію втрати частини доходів та компенсацію втрати частини доходів є передчасними.
Отже, враховуючи наведене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, про таке.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невірного нарахування та виплаті не в повному обсязі одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення ОСОБА_1 нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (за 11 років).
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (11 років), виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідач : Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 24.12.2025 року.

Суддя В.В. Ільков