Справа № 440/12309/25
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2025-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/12309/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костенко Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення ОСОБА_1 на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом по мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме: як військовослужбовця, що має дітей віком до 18 років, оскільки другий з батьків таких дітей помер;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом по мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме: як військовослужбовця, що має дітей віком до 18 років, оскільки другий з батьків таких дітей помер.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військової частини НОМЕР_1 , призваний в листопаді 2024 року на військову службу відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 по мобілізації. В липні 2025 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом по мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме: як військовослужбовця, що має дітей віком до 18 років, оскільки другий з батьків таких дітей помер. Однак, відповідач не розглянув рапорт ОСОБА_1 , внаслідок чого позивач звернувся до суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Військова частина НОМЕР_1 позов не визнала, у відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 21-23/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що 13.06.2025 ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 і станом на 31.10.2025 не повернувся. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 колишньої дружини ОСОБА_2 у позивача залишилося 2 дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 . Враховуючи вказані обставини, позивач "Укрпоштою" надіслав рапорт на звільнення з військової служби на підставі абзацу п`ятого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до якого мають право на звільнення військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер. 29.10.2025 заявнику надано відповідь №25/23048. Відповідач наголошує, що звільнення військовослужбовця, відповідно до керівних документів Міністерства оборони України, передбачає його наявність у військовій частині.

Згідно із розпорядженням керівника апарату Полтавського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 №461 у зв`язку із призначенням судді Канигіної Т.С. на посаду судді Сьомого апеляційного адміністративного суду на підставі Указу Президента України від 13.12.2025 № 954/2025, призначено повторний автоматичний розподіл справи №440/12309/25.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2025 справу передано для розгляду судді Костенко Г.В.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.12.2025 адміністративну справу №440/12309/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії прийнято до провадження.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 , громадянин України, проходить військову службу у Військової частини НОМЕР_1 /а.с.7, 14/.

14.07.2025 позивач засобами поштового зв`язку "Укрпошта" надіслав рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Рапорт вмотивований тим, що колишня дружина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Від шлюбу має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), які після смерті матері залишилися без опіки.

До рапорту позивач додав копії: свідоцтва про смерть, свідоцтва про народження дітей.

Посилаючись на нерозгляд рапорту командиром військової частини, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

У ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач листом від 29.10.2025 №25/23048 (після звернення до суду з цим позовом - 07.09.2025) надав відповідь на рапорт ОСОБА_1 /а.с.46/.

Мотивуючи відмову у звільненні з військової служби відповідач зазначив, попередньо, вбачаються правові підстави для звільнення Вас з військової служби.

Разом із тим, проведеною перевіркою встановлено, що Ви - матрос ОСОБА_1 , 13.06.2025 самовільно залишили військову частину НОМЕР_1 і станом на 29.10.2025 не повернулися.

Зазначені обставини унеможливлюють ваше звільнення (за наявності правових підстав для такого звільнення), спираючись на наступне.

Звільнення військовослужбовця, відповідно до керівних документів Міністерства оборони України, передбачає його наявність у військовій частині.

Відповідно до вимог пункту 2.8.10. Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України N?40 від 31.01.2024 (містить підпункти 2.8.10.1., 2.8.10.2. та 2.8.10.3.), процедура звільнення військовослужбовця передбачає обов?язковс отримання ним обхідного листа у службі діловодства військової частини. Підписаний обхідний лист керівниками служб забезпечення с підтвердженням для командира (керівника) військової частини (установи) про відсутність заборгованостей у військовослужбовця.

Як регламентує пункт 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого У казом Президента України N?1153/2008 від 10.12.2008 року, процедура реалізації наказу про звільнення включає обов?язок військовослужбовця здати в установлені строки посаду. Військовослужбовець підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Відповідно до пункту 33 розділу ІІ! Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України N?280 від 15.09.2022, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.11.2022 р. за N?l407/38743, перед звільненням із військової служби військовослужбовець повинен бути ознайомлений із записами в послужному списку та з розрахунком вислуги років військовослужбовця на пенсію.

Підпунктом 4 пункту 35 розділу I Інструкції унормовано, що не виключаються зі списків особового складу військовослужбовці (працівники), які самовільно залишили військову частину та щодо яких командування військової частини не отримало повідомлення про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або витяг із наказу (по особовому складу) про звільнення їх з військової служби.

Пропонуємо прибути (повернутися) до військової частини НОМЕР_1 для вирішення питання про ваше звільнення з військової служби.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє донині.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Водночас, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (надалі - Закон №3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

За приписами частин першої - третьої статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон №2232-XII; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

У силу частини четвертої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 26 Закону №2232-XII визначає підстави звільнення з військової служби.

Так, згідно з абзацом п`ятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

За змістом пункту 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту визначено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно з пунктом 12.11 розділу XІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція №170, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Своєю чергою, відповідно до підпункту 14 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються:

військовослужбовцями, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, зник безвісти, визнаний безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України:

копія свідоцтва про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства (материнства) особи;

один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного із батьків безвісно відсутнім, або оголошення померлим, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У цій справі спір стосується наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з смертю колишньої дружини ОСОБА_2 та наявністю двох дітей до 18 років.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20.06.2018 по справі №233/1729/18 судом встановлено, що 21.05.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , про що 21.05.2011 складено відповідний актовий запис за №106. Вказаним судовим рішенням шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Прізвище дружини після розірвання шлюбу - ОСОБА_6 /а.с.6/.

Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 від 15.02.2012 підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 9 зворотній бік/.

Свідоцтвом про народження (повторно) Серія НОМЕР_3 від 22.11.2023 підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.9/.

Відповідно до свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_4 від 08.07.2025 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, про що складено актовий запис про смерть №189 від 08.07.2025 /а.с.10/.

Отже судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_2 21.05.2011 укладено шлюб. Від шлюбу позивач має двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), які після смерті ОСОБА_2 залишилися на утриманні позивача.

Відтак, суд констатує право ОСОБА_1 , як військовослужбовця на звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Як слідує з листа відповідача від 29.10.2025 №25/23048 та відзиву на позов відповідач не погодив рапорт позивача, оскільки: 1) позивач 13.06.2025 самовільно залишили військову частину НОМЕР_1 і станом на 29.10.2025 не повернувся; 2) звільнення військовослужбовця, відповідно до керівних документів Міністерства оборони України, передбачає його наявність у військовій частині.

Суд зазначає, наявність чи відсутність ОСОБА_1 у розташуванні військової частини НОМЕР_1 не є юридичною підставою для ухилення від обов`язку прийняти вмотивоване рішення за поданим рапортом.

В даному випадку з листа відповідача від 29.10.2025 №25/23048 на поданий позивачем рапорт, не вбачається рішення про відмову у задоволенні даного рапорту, а лише зазначено факт самовільного залишення позивачем військової частини НОМЕР_1 .

Частиною 1 та 2 статті 245 КАС України вказано, що при вирішенні справи по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, суд не може підміняти суб`єкта владних повноважень, та без оцінки документів, поданим позивачем разом із рапортом на звільнення, приймати рішення про звільнення з військової служби, а може лише зобов`язати відповідача прийняти таке рішення за наявності достатніх підстав для цього та наданих позивачем документів.

За приписами частини 2 статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Беручи до уваги встановлені у даній справі обставини, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача розглянути рапорт від 14.07.2025 по суті та прийняти рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 в погодженні рапорту ОСОБА_1 від 14.07.2025 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт від 14.07.2025 по суті та прийняти рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Г.В. Костенко