Справа № 160/17671/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 рокуСправа №160/17671/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

17.06.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачеві грошового забезпечення за період з 26.05.2022 року по 27.12.2023 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки без врахування розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2022 року, на 01.01.2023 року у відповідні роки на відповідний тарифний коефіцієнт;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок на користь позивача грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат за період з 26.05.2022 року по 27.12.2023 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений законом станом на 01 січня календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року 2481,00 грн., Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року - 2684,00 грн. на відповідний тарифний коефіцієнт відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та був зарахований на грошове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 у період з 26.05.2022 року по 27.12.2023 року. У відповідь на звернення позивача, відповідачем листом від 04.06.2025р. за №326 було повідомлено, що за вказаний період при встановленні йому посадового окладу та окладу за військовим званням було застосовано прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року, що позивач вважає протиправними діями відповідача, які призвели до порушення та звуження його прав на належне грошове забезпечення, оскільки його посадовий оклад та оклад за військовим званням мав бути розрахований відповідачем із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. (2481 грн.), станом на 01.01.2023р. (2684 грн.) згідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 у редакції, чинній з 29.01.2020р. та з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18, а відтак, вважає, що з 30.01.2020р. виникли підстави для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням військовослужбовців шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14, така ж правова позиція висловлена і у постановах Верховного Суду від 02.08.2022р. у справі №440/6017/21 та від 12.09.2022р. у справі №500/1813/21. Щодо перерахунку позивачеві грошового забезпечення з 20.05.2023р. представник позивача вказав на те, що постановою КМУ №481 від 12.05.2023р., яка набрала чинності з 20.05.2023р. були внесені зміни до п.4 постанови КМУ №704 та установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовим званням військовослужбовцям розраховується виходячи з розміру 1762 грн. Такі зміни, на переконання представника позивача, призвели до звуження прав позивача на належне отримання грошового забезпечення, оскільки мало місце зменшення вказаних складових на 1660,00 грн., виходячи із розміру, окладу, який складав до 20.05.2023р. - 4830,00 грн., мінус 3170,00 грн. розмір окладу, який став складати з 20.05.2023р., тобто, посадовий оклад позивача був зменшений на 52% після внесення змін згаданою постановою КМУ №481, що є порушенням вимог ст.22 Конституції України, за якою звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод не допускається. Окрім того, представник позивача зазначив, що пункт 2 постанови КМУ №481 від 12.05.2023р. стосовно внесення змін до пункту 4 постанови КМУ №704 було визнано протиправним та скасовано рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025р. у справі №320/29450/24, відтак, у період з 20.05.2023р. по 27.12.2023р. грошове забезпечення позивача підлягає перерахунку, виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023 року про що наведена аналогічна правова позиція у постанові Верховного Суду від 18.01.2024р. у справі №200/3763/23, від 12.06.2024р. у справі №200/5202/23. Щодо виплати компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, представник позивача вказав на те, що така компенсація виплачується військовослужбовцям із грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби згідно до пункту 2 Постанови КМУ №44, грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми ПДФО, утриманого з такого грошового забезпечення, подібні висновки викладені і у постановах Верховного Суду, зокрема, від 29.07.2020 у справі №814/142/17, від 22.06.2018р. та від 25.06.2020 (справи №812/1048/17 та №825/761/17 відповідно).

Ухвалою суду від 30.06.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності оспорюваних дій відповідача у даних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена ухвала суду разом із адміністративним позовом була отримана, зокрема, відповідачем у його електронному кабінеті 18.06.2025р. (адміністративний позов з додатками), 02.07.2025р. (ухвалу суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі.

15.07.2025р., на виконання вищевказаної ухвали суду, через систему "Електронний суд" відповідач подав до суду відзив на позов, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що нарахування позивачеві грошового забезпечення здійснювалося відповідно до постанови КМУ №704, наказу Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018р., ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законів України «Про Державний бюджет України» на 2022 та 2023 роки; прожиткові мінімуми для працездатних осіб у 2022 році у розмірі 2481 грн. та у 2023 році 2684 грн. були враховані при формуванні тарифної сітки; позивач не надав доказів, що його оклади чи надбавки розраховувалися на основі застарілого прожиткового мінімуму 1762 грн.; надбавки за вислугу років, за особливості військової служби, щомісячні премії та інші доплати нараховувалися позивачеві у повному обсязі відповідно до п.2.2-2.4 постанови КМУ №704 та наказів командира військової частини НОМЕР_1 , що підтверджено копіями розрахункових листків позивача за 2022-2023 роки; постанова КМУ №481 не звужує прав військовослужбовців, а уточнює порядок виплат у період воєнного стану з урахуванням ст.17 Конституції України та ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» за якими держава має право встановлювати особливості виплат у період воєнного стану для забезпечення обороноздатності; позивач не надав конкретних доказів, як саме Постанова №481 порушила його права, а її дія не скасована судами на момент розгляду справи; грошова допомога для оздоровлення за 2022-2023 роки була нарахована та виплачена позивачеві згідно до п.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, розмір її визначався на основі посадового окладу позивача, що відповідає п.2.5 постанови КМУ №704; позивач не надав доказів, що розмір грошової допомоги для оздоровлення розраховувався з порушеннями чи не відповідав установленому законодавством порядку; компенсація ПДФО не входить до повноважень відповідача, а регулюється окремими нормативними актами, які позивач не довів у своєму позові; судове рішення від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18 стосувалося скасування окремих положень постанови КМУ №103 від 21.03.2018р. і не має прямого відношення до нарахування грошового забезпечення позивачу у 2022 2023 роках; позивач не довів, що судове рішення від 14.03.2025р. у справі №320/29450/24 набрало законної сили та має преюдиціальне значення для цієї справи; щодо строку звернення до суду, то відповідач зазначив, що грошове забезпечення та всі його складові нараховувалося та виплачувалося позивачу регулярно протягом усього періоду 26.05.2022 по 27.12.2023р., позивач міг ознайомитися з розміром виплат, оскільки вони здійснювалися на його банківський рахунок, а інформація про нарахування була доступна через фінансові документи, які надавались за запитом або в установленому порядку, а відтак, позивач міг бути обізнаним про розмір свого грошового забезпечення ще під час служби, що може свідчити про пропуск шестимісячного строку звернення до суду, тому відповідач просив перевірити дотримання строків звернення, оскільки це може вплинути на можливість розгляду позову по суті. За викладеного, представник відповідача зазначив, що позивач не довів факту порушення його прав чи неправомірності дій відповідача.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.12.2025р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, велику завантаженість справами та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 19.12.2025р.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 19.12.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (яка перебувала на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 ) з 26.05.2022р. по 27.12.2023р., є учасником бойових дій про що свідчать копія паспорту позивача серії НОМЕР_3 від 04.11.2010р., копія посвідчення УБД серії НОМЕР_4 від 07.10.2023р., копія посвідчення офіцера серії НОМЕР_5 від 26.04.2022р., а також відомості, які містяться у копії листа відповідача від 04.06.2025р. №326 та у копіях Витягів із наказу (по стройовій частині) від 26.05.2022р. №67, від 27.12.2023р. №194, наявних у справі.

Зі змісту копії Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.12.2023р. №194 видно, що старшого лейтенанта ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, з 27.12.2023р.

У подальшому, у відповідь на заяву позивача від 19.05.2025р., відповідачем 04.06.2025р. згідно листа за №326 було повідомлено, що у період з 26.05.2022р. по 27.12.2023р. нарахування всіх видів грошового забезпечення позивачеві здійснювалося у відповідності до пункту 4 Постанови КМУ №704.

Також до зазначеної вище відповіді, відповідачем були додані копії довідки про розміри грошового забезпечення та всіх його складових, копії карток особового рахунку позивача за спірний період, зі змісту яких судом встановлено, що грошове забезпечення позивача було розраховано із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

Тобто, із наведених обставин слідує, що відповідачем у спірний період фактично здійснювалося нарахування та виплата позивачеві грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення) із розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р., що становив 1762,00 грн.

Жодних доказів протилежного у ході судового розгляду даної справи відповідачем суду не надано.

Разом з тим, позивач у позові зазначив, що обчислення його грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення) за період з 26.05.2022р. по 27.12.2023р. мало бути проведене відповідачем із величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а саме: на 01.01.2022р.(2481 грн.) та на 01.01.2023р. (2684 грн.) відповідно до пункту 4 Постанови №704 у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. та Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 та 2023 роки».

З огляду на викладене, позивач вважає, що він має право на обчислення такого грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення) за згадані вище періоди із використанням показника розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідними Законами України про Державний бюджет України станом на 01.01.2022р. та на 01.01.2023р., у зв`язку із чим просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати йому грошового забезпечення (у тому числі і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення) за період з 26.05.2022р. по 27.12.2023р. розрахованого (обчисленого) виходячи із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 Постанови КМУ №704, а також і зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату йому грошового забезпечення із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, з одночасною компенсацією суми податку на доходи фізичних осіб згідно до п.2 Постанови КМУ №44 з урахуванням раніше виплачених сум.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).

Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.

Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.

Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).

Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.

Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Таким чином з 29.01.2020р., тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.

При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018р. 1762 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020р. 2102 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. 2270 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. 2481 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023р. 2684 грн.

Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного періоду з 26.05.2022р. по 27.12.2023р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року збільшувався.

При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та 2020,2021,2022, 2023 роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020р., тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справ №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2020,2021,2022, 2023 роках), на відповідний тарифний коефіцієнт.

А відповідно, із наведеного слід дійти висновку, що у спірний період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р. позивач мав право на отримання грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення), обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. (2481 грн.) та на 01.01.2023р. (2684грн.) згідно до вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020р., та із застосуванням наведених вище розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно Законів України «Про Державний бюджет України».

Наведена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у спірний період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р. грошове забезпечення позивача з усіма його складовими (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення) мало б обчислюватися відповідачем із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. (2481 грн.) та станом на 01.01.2023р. (2684грн.).

Так, судом вище було встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 (яка перебувала на фінансовому забезпеченні в/ч НОМЕР_1 ) у спірний період з 26.05.2022 по 19.05.2023р., що підтверджується вище дослідженими судом відомостями, які містяться у копії листа відповідача від 04.06.2025р. №326, у копії Витягів із наказів від 26.05.2022р. №67, від 27.12.2023р. №194, у копії посвідчення офіцера від 26.04.2022р. серії НОМЕР_5 та підтверджено відповідачем у відзиві на позов.

Разом з тим, доказів застосування відповідачем величини розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік станом на 2022 та 2023 роки при обчисленні у спірний період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р. грошового забезпечення позивача ( у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення) згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020р. до 19.05.2023р. включно та була чинною у спірний наведений період, матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення), обчисленого, виходячи із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови КМУ №704 за період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р., слід визнати протиправними.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, правомірність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення), обчисленого, виходячи із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року (1762 грн.), шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови КМУ №704, за спірний період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р., з урахуванням встановлених вище обставин, аналізу чинного вищезгаданого законодавства та сталої судової практики Верховного Суду, жодними належними, достатніми та допустимими доказами відповідачем не доведена.

Є безпідставними і необґрунтованими аргументи представника відповідача з приводу того, що позивачем факту порушення його прав чи неправомірності дій відповідача не доведено, з огляду на те, що тягар доказування у адміністративному судочинстві покладено саме на суб`єкта владних повноважень щодо правомірності його дій чи бездіяльності, тобто, такий обов`язок покладений на відповідача згідно ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, вказані приписи були проігноровані та в порушення вимог ч.2 ст.77 наведеного Кодексу, на спростування протиправності дій відповідача у даних спірних правовідносинах, представником відповідача жодних доказів суду не було надано.

Також представником відповідача і до відзиву на позов взагалі жодного доказу на спростування протиправності дій відповідача, які є предметом цього спору, не додано, що не відповідає та суперечить вимогам ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи представника відповідача з приводу того, що позивачеві нараховувалось і виплачувалось грошове забезпечення, у тому числі і всі його складові, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у 2022 році у розмірі 2481 грн., у 2023 році у розмірі 2684 грн., що підтверджено копіями розрахункових листків позивача за 2022-2023 роки, оскільки жодної копії такого розрахункового листка (на який відповідач посилається) до відзив на позов представником відповідача не надано.

У цьому контексті, суд звертає уваги відповідача на те, що саме на відповідача покладено обов`язок надання суду доказів на які він посилається у своєму відзиві на позов згідно до вимог ст.162 КАС України.

Зазначені приписи представником відповідача також були проігноровані.

Щодо вимоги відповідача перевірити дотримання позивачем строків звернення до суду з цим позовом, то суд зазначає наступне.

За приписами пункту 5 ч.1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Так, при вирішенні питання відкриття провадження у даній справі, судом було перевірено дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, та встановлено, що, з урахуванням того, що позивач довідався про порушення своїх прав лише після отримання від відповідача листа №326 від 04.06.2025р. з доданими до нього документами, позивач строк звернення до суду з цим позовом не пропустив, що відповідає і правовій позиції Верховного Суду, викладеній у його постанові від 21.03.2025р. у справі №460/21394/23 про що було зазначено в ухвалі суду від 30.06.2025р.

Вказана ухвала суду від 30.06.2025р. відповідачем була отримана у його електронному кабінеті 02.07.2025р., проте не оскаржувалася у встановленому законом порядку у наведеній частині (таких докази у справі відсутні), а відтак, набрала законної сили, тому є обов`язковою для виконання відповідачем як суб`єктом владних повноважень в силу ст.129-1 Конституції України.

Є безпідставними посилання представника відповідача на пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом, оскільки останній проявив повне нерозуміння до цього питання як фахівець в галузі права, з огляду на те, що строки звернення до суду з цим позовом в частині незгоди із обчисленням розмірів грошового забезпечення, що належать військовослужбовцям регулюються ст.233 КЗпП України про що існує стала практика Верховного Суду, яка у тому числі, і наведена судом вище в ухвалі від 30.06.2025р. та знову ж таки представником відповідача ігнорується, що вказує на підрив авторитету судової влади з боку відповідача.

Так, у відповідності до вимог ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк ч.5 ст.122 згаданого Кодексу.

Водночас, у вказаних положеннях КАС України норми, які б регулювали строки звернення до суду з позовами у справах щодо стягнення належної працівникам заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, відсутні.

А відповідно, за загальним правилом, у разі відсутності у спеціальному законі відповідних норм, які врегульовують спірні відносини, підлягають застосуванню приписи загального законодавства про працю, якими, у даному випадку, є положення КЗпП України.

Так, за приписами ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній до 19.07.2022р., було передбачено, що строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Водночас, у відповідності до ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній з 19.07.2022р. та яка діяла і на момент подання даного позову до суду (17.06.2025р.), встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - встановлено тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні.

Разом з тим, станом на 27.12.2023р. (виключення зі списків особового складу частини) відповідного письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачеві в частині проведення розрахунку його грошового забезпечення з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, за спірний період, відповідачем позивачеві не вручалось (таких доказів суду не надано).

Такі відомості були надані відповідачем лише на його заяву 04.06.2025р., що підтверджується змістом копії листа в/ч НОМЕР_1 за №326 та згідно з переліком наданих документів було надано довідку про нараховане грошове забезпечення, картки особового рахунку позивача за спірний період, які свідчать про те, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивача відбувалася із розміру розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеній законом на 01.01.2018р., тобто, з 1762 грн.

А відповідно, із наведених вище встановлених обставин слідує, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом в частині періоду з 19.07.2022р. по 20.05.2023р. розпочався для позивача з 05.06.2025р. і закінчився 05.09.2025р., тому слід дійти висновку, що, звертаючись до суду з цим позовом 17.06.2025р. (вх. №49895/25), позивачем строк звернення не пропущений.

Також є не пропущеним і строк звернення із даним позовом до суду в частині позовних вимог позивача, які стосуються періоду з 26.05.2022р. по 18.07.2022р., оскільки у цей період діяла редакція ст.233 КЗпП України, за якою строк звернення з позовами про стягнення належної заробітної плати працівнику будь-яким строком не обмежувався.

Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 03.08.2023р. у справі №280/6779/22.

У цій же постанові Верховний Суд підкреслив, що до правовідносин, які виникли до 18.07.2022 року, застосовується редакції ст. 233 КЗпП України, яка діяла станом на дату виникнення цих правовідносин, а не станом на дату звернення до суду, тобто в позовах щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) до 18.07.2022р. строк звернення до суду є необмеженим незалежно від дати звернення до суду.

Саме на такому способі тлумачення положень ст.233 КЗпП України в редакції як до 18.07.2022р., так і після 19.07.2022р. наголошено і у постанові Верховного Суду від 06.04.2023р. у зразковій справі №260/3564/22, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 21.09.2023р.) та залишена без змін.

Отже, з 19.07.2022р. у зв`язку зі зміною редакції ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду в цій категорії спорів почав складати 3 місяці.

При цьому, слід зазначити, що як вказав Верховний Суд у пунктах 77-78 постанови від 21.03.2025р. у справі №460/21394/23 (яка судом була наведена в ухвалі суду від 30.06.2025р. та представником відповідача проігнорована), що «….початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Виходячи з цього, Судова палата вважає обґрунтованим висновок про те, що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, а саме 30 березня 2023 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду».

Відтак, враховуючи, що те, що позивачеві було вручено письмовий документ, у якому містяться відомості про нараховані та виплачені йому суми грошового забезпечення (лист відповідача №326 від 04.06.2025р. з додатками) саме 04.06.2025р. (інших доказів матеріали справи не містять), тому саме дата вручення зазначеного документу є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду з даним позовом у цій справі.

А оскільки позов зареєстрований в суді 17.06.2025р., тому суд приходить до висновку, що 3-х місячний строк звернення з цим позовом, встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній з 19.07.2022р., в частині вимог за період з 19.07.2022р. по 27.12.2023р., позивачем не пропущений.

З огляду на наведене, всі інші аргументи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин приписів пункту 4 постанови КМУ №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно, в частині необхідності обчислення військовослужбовцям посадового окладу та окладу за військовим званням із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року з урахуванням ст.7 Законів України «Про Державний бюджет України» станом на 2022 та 2023р.р. (2481 грн. та 2684 грн. відповідно), є неспроможними, спростовуються вищенаведеними доводами, наведеною сталою судового практикою, тому і не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення) обчисленого, виходячи із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови КМУ №704, за період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р. включно, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що, застосовувавши при нарахуванні та виплаті позивачеві грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення) розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р. (1762 грн.) за період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р. включно всупереч пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020 та у спірний наведений період), відповідач допустив порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій протиправними, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок та виплату за період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р. включно грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення), визначивши розмір посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідної календарного року, а саме: встановленого Законом України Про державний бюджет на 2022 рік станом на 01.01.2022р. 2481 грн., встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023р. 2684 грн., з урахуванням раніше виплачених сум, виходячи з того, що судом встановлено протиправність дій відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення) за період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р. включно, виходячи із величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року згідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, у редакції, чинній з 29.01.2020р. та у спірний наведений період, а також і здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення, розрахованого із величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, за період з 20.05.2023р. по 27.12.2023р., з огляду на наступне.

12.05.2023р. постановою Кабінету Міністрів України №481 до пункту 4 постанови КМУ №704 були внесені зміни за змістом яких установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14.

Отже, із аналізу наведеного змісту нормативно-правового акту слідує, що ним визначено обчислення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, виходячи з розміру 1762 гривні, а не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року.

Зазначені зміни набрали законної сили з 20.05.2023р.

В подальшому рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 неправомірними. Визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Зазначене рішення набрало законної сили 18.06.2025, відтак, саме з цієї дати виникають підстави для розрахунку грошового забезпечення, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року.

Отже, в період з 20.05.2023 до 27.12.2023 пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 був чинним і у відповідача не було підстав для обрахунку грошового забезпечення позивача з 20.05.2023 до 18.06.2025, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023, 01.01.2024, 01.01.2025.

Така позиція Верховного Суду узгоджується з раніше викладеною у численних постановах, зокрема у постановах від 15.06.2023 у справі №380/13603/21, від 30.04.2025 у справі №620/9741/24 та інших, а саме: про те, що зміни, внесені Постановою №103, зокрема, до пункту 4 Постанови №704 не підлягають застосуванню саме з дати набрання чинності постанови суду апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 та від 11.09.2024 у справі №554/154/22, наголошувала на тому, що Суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності: суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).

Відступу від наведеної позиції Верховний Суд не здійснював, що обумовлює висновок про чинність відповідних положень Постанови №481 до 18.06.2025.

Підсумовуючи зазначене Верховний Суд дійшов висновку, що у період з 20.05.2023 по 17.06.2025 правові підстави для застосування пункту 4 Постанови №704 у редакції, до внесення змін Постановою №481 відсутні, а тому відповідач правомірно проводив нарахування і виплату грошового забезпечення на підставі приписів пункту 4 Постанови №704 у редакції Постанови №481.

Аналогічна правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 08.09.2025 у справі №200/4426/24.

Саме наведені правові висновки є застосовними до спірних правовідносин в силу вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, правові висновки Верховного Суду, які позивачем наведені у позові не є релевантними до спірних правовідносин, а відповідно, застосуванню у цій справі не підлягають.

Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що нарахування та виплата відповідачем із використанням показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, підлягає грошове забезпечення позивача лише за період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р.

Між тим, у задоволенні позовних вимог в частині, що стосується періоду з 20.05.2023р. по 27.12.2023р. позивачеві слід відмовити.

Також і позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок грошового забезпечення та провести виплату різниці з урахуванням виплачених сум з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 постанови КМУ №44 за спірний наведений у позові період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р., задоволенню не підлягають, з огляду на те, що така грошова компенсація виплачується з виплатою грошового забезпечення одночасно згідно п.2-5 Постанови №44, а оскільки перерахунок спірного грошового забезпечення позивачеві ще не проведено і не виплачено, тому, суд приходить до висновку, що ці позовні вимоги направлені на захист ще не порушеного права, тобто направлені на захист права на майбутнє, що суперечить та не відповідає вимогам ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, тому ці позовні вимоги суд вважає передчасними.

Аналогічний правовий висновок міститься і у пункті 63 постанові Верховного Суду від 17.03.2020р. у справі №815/5826/16, які є застосовними і до правовідносин у цій справі в силу ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання даного позову до суду, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки жодних доказів, які б підтверджували понесення саме судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання цього позову до суду першої інстанції, позивачем не надано з урахуванням того, що він звільнений від сплати судового збору за подання позову, предметом якого є невиплата заробітної плати (грошового забезпечення) у повному обсязі згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення) обчисленого виходячи із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови КМУ №704, за період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р. включно - протиправними.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) - грошового забезпечення (у тому числі, і посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги для оздоровлення), обчисленого шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 2481,00 грн., Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 2684,00 грн., на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.) за період з 26.05.2022р. по 19.05.2023р. включно, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва