Справа № 580/3888/24
Суддя: Банасько Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду Банаська О. О.
справа № 580/3888/24
провадження № 11-324апп25
ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1. Велика Палата Верховного Суду розглядала справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» (далі -
ПАТ «Черкасиобленерго», позивач) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, в якій вирішувала питання щодо правомірності постанови головного державного виконавця відділу про накладення арешту на грошові кошти боржника в сумі згідно з виконавчим документом, яка не відповідає фактичній сумі боргу (арешт накладено на суму 2 101 515 991,42 грн, тоді як фактична сума боргу на момент винесення постанови - 1 359 487 484,21 грн).
2. За результатом розгляду справи Велика Палата Верховного Суду відступивши від висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного в постанові від 01 квітня 2024 року у справі № 4/69/07 виснувала, що згідно з пунктом 1 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) перевірка стану виконання рішення є правом, а не імперативним обов`язком виконавця у кожному виконавчому провадженні чи перед кожною процесуальною виконавчою дією. Арешт майна (коштів) боржника є процесуальною дією, що має забезпечувальний характер, що вчиняється автоматично, без попередньої перевірки стану виконання рішення боржником, оскільки застосування цього заходу безпосередньо пов`язане з настанням визначеного юридичного факту (відкриття виконавчого провадження чи виявлення майна). Обов`язок оперативно інформувати про стан добровільного виконання рішення покладено на сторони. Тому негативні наслідки для боржника, спричинені неповідомленням ним виконавця про оплату, не свідчать про протиправність дій останнього.
3. Поділяю в цілому висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що проведення перевірки виконання рішення боржником (пункт 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII) є дискреційним повноваженням, а не імперативним обов`язком виконавця перед кожною процесуальною дією (зокрема, накладенням арешту на майно (кошти) боржника) та погоджуюся з її висновками щодо розгляду справи по суті.
4. Водночас, вважаю, що мотивувальна частина постанови Великої Палати Верховного Суду повинна була бути доповнена висновками щодо забезпечення балансу прав сторін зазначивши про те, що у разі коли сторони (або одна із них) відповідно до частини четвертої статті 19 Закону № 1404-VIII належним чином виконали обов`язок щодо інформування про фактичний стан боргу то наведене має корелювати з обов`язком виконавця оперативно коригувати обсяг примусових заходів.
5. З огляду на викладене висловлюю окрему збіжну думку виходячи з таких міркувань.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст і підстави наведених у позові вимог
6. ПАТ «Черкасиобленерго» звернулося до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу про арешт коштів боржника від 02 квітня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 в межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_2 щодо накладення арешту на грошові кошти ПАТ «Черкасиобленерго» в собі Відокремленого структурного підрозділу «Уманські енергетичні мережі».
7. На обґрунтування позовуПАТ «Черкасиобленерго» зазначило, що спірна постанова є протиправною, оскільки державний виконавець наклав арешт у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 в межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_2 на суму 2 101 515 991,42 грн, тоді як загальна фактична сума заборгованості ПАТ «Черкасиобленерго» станом на час винесення спірної постанови складає 1 359 487 484,21 грн, що значно менше (на 742 028 507,21 грн), ніж указано в постанові.
8. За доводами позивача, державний виконавець порушив вимоги Закону № 1404-VIII, оскільки не здійснив перевірки виконання боржником судових рішень, чим не дотримався засад справедливості, неупередженості, об`єктивності та співмірності заходів примусового виконання судових рішень.
9. Окрім того, позивач зауважив, що спірна постанова не відповідає вимогам Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, оскільки не містить найменувань усіх стягувачів, переліку всіх виконавчих проваджень, що перебувають у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_2, а також дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження № НОМЕР_2.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
10. 10 травня 2024 року Черкаський окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 580/388/24, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2024 року, яким адміністративний позов ПАТ «Черкасиобленерго» задовольнив повністю. Визнав протиправною та скасував постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О. М. про арешт коштів боржника від 02 квітня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 в межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_2 щодо накладення арешту на грошові кошти ПАТ «Черкасиобленерго» в особі Відокремленого структурного підрозділу «Уманські енергетичні мережі».
11. Суди попередніх інстанцій погодилися з доводами позивача, що орган державної виконавчої служби прийняв оскаржувану постанову необґрунтовано, оскільки сума, на яку накладено арешт, не відповідає фактичній сумі заборгованості.
12. Суди виходили з того, що відповідно до Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець зобов`язаний проводити перевірку виконання боржниками рішень та накладати арешт лише на ту суму коштів, що відповідає фактичній сумі стягнення, задля забезпечення реального виконання рішення.
13. Як установили суди попередніх інстанцій, державний виконавець не здійснював перевірки стану виконання боржником судових рішень під час прийняття оскаржуваної постанови. Зазначене дає підстави погодитися з доводом позивача, що державний виконавець не дотримався засад справедливості, неупередженості, об`єктивності та співмірності заходів примусового виконання судових рішень.
14. Суди зауважили, що невідповідність розміру актуальної заборгованості відповідача станом на 02 квітня 2024 року сумі грошових коштів, на яку накладено арешт, свідчить про недотримання державним виконавцем вимог Закону № 1404-VІІІ.
15. Крім того суди попередніх інстанцій відхили доводи відповідача про те, що позивач не повідомляв державного виконавця про добровільну сплату ним частини боргу в інших виконавчих провадженнях, зазначивши, що відповідно до положень Закону № 1404-VIII до повноважень державного виконавця належить проведення перевірки виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню.
16. Таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли, керуючись правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 01 квітня 2024 року у справі № 4/69/07.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги, підстави касаційного оскарження та узагальнені доводи скаржника
17. Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у поданій до Верховного Суду касаційній скарзі просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
18. Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), з огляду на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 18, частини четвертої статті 19, статей 48, 56 Закону № 1404-VIII, пункту 8 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5).
19. За доводами скаржника, висновок судів попередніх інстанцій про невідповідність суми арештованих коштів фактичній сумі заборгованості позивача у межах зведеного виконавчого провадження на час прийняття спірної постанови є помилковим. Суди не врахували вимог статті 48 Закону № 1404-VIII, згідно з якими стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. При цьому наведена норма надає державному виконавцеві право самостійно визначати розмір та обсяг арешту майна (коштів) боржника для забезпечення реального виконання рішення. Крім того, скаржник указував, що позивач не надав доказів на підтвердження факту повідомлення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про добровільну сплату частини боргу в інших виконавчих провадженнях, що має істотне значення для оцінки правомірності дій державного виконавця.
20. Також скаржник наполягав на необґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій про непроведення державним виконавцем перевірки стану виконання боржником судових рішень та недотримання ним у зв`язку із цим засад справедливості, неупередженості, об`єктивності та співмірності заходів примусового виконання судових рішень. Щодо цього скаржник зазначив, що частина третя статті 18 Закону № 1404-VIII надає державному виконавцю право, а не обов`язок проводити перевірку виконання боржниками судових рішень. 3акон не зобов`язує державного виконавця здійснювати таку перевірку саме на момент прийняття постанови про арешт. Натомість у подальшому державний виконавець вживав заходи щодо перевірки виконання боржником рішень, що підлягають виконанню, зокрема направляв відповідні запити до стягувачів щодо залишку заборгованості у межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_2.
21. Окремо скаржник зауважив, що суди попередніх інстанцій безпідставно врахували правову позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 01 квітня 2024 року у справі № 4/69/07.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
(ПАТ «Черкасиобленерго»)
22. ПАТ «Черкасиобленерго»у відзиві на касаційну просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Розгляд справи в суді касаційної інстанції
23. Ухвалою від 08 серпня 2024 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2024 року у цій справі.
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
24. 21 серпня 2025 року Касаційний адміністративний суду у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою передав справу № 580/3888/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 346 КАС України, зокрема, для відступувід висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 квітня 2024 року у справі № 4/69/07, щодо застосування пункту 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII.
25. Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, аналізуючи положення частини третьої статті 18 Закону № 1404-VІII, у своїй постанові від 01 квітня 2024 року у справі № 4/69/07 фактично сформулював правовий висновок про те, що невиконання державним виконавцем обов`язку з перевірки фактичного стану виконання судових рішень боржником перед прийняттям постанови про арешт майна боржника є порушенням принципів справедливості, неупередженості, об`єктивності та співмірності заходів примусового виконання судових рішень.
26. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не погодився з таким висновком Касаційного господарського суду та вважає, що наявні підстави для відступу від цього висновку, зазначивши, що норма пункту 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII не встановлює обов`язку виконавця проводити перевірку виконання рішень у кожному провадженні. Закон передбачає лише право на таку перевірку, що виключає тлумачення її як імперативної.
27. Крім того, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду врахував, що настання негативних наслідків для боржника через невиконання покладених на нього Законом обов`язків, зокрема щодо інформування виконавця, не можна розцінювати як результат протиправних дій (бездіяльності) виконавця щодо перевірки виконання боржником рішення під час прийняття постанови про арешт майна (коштів) боржника.
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
28. 18 грудня 2025 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову,
якою задовольнила частково касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Скасувала рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2024 року, а справу № 580/3888/24 направила на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.
29. Постанова Великої Палати Верховного Суду, з-поміж іншого, мотивована таким.
29.1. Аналіз пункту 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII вказує на те, що в межах здійснення виконавчого провадження законодавець наділяє виконавця повноваженням здійснювати перевірку виконання боржниками рішень, які підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону. Здійснення такої перевірки є правом виконавця, реалізація якого залежить від його розсуду, а не імперативно обов`язковою дією у кожному виконавчому провадженні чи перед кожною процесуальною виконавчою дією;
29.2. Закон № 1404-VIII установлює чіткі та стислі строки для прийняття виконавцем постанови про арешт майна (коштів) боржника - під час відкриття виконавчого провадження або не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. За цих умов арешт майна (коштів) боржника є процесуальною дією, що має забезпечувальний характер, і вчиняється виконавцем автоматично, без попередньої перевірки стану виконання рішення боржником у розумінні пункту 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII, оскільки застосування цього заходу безпосередньо пов`язане з настанням визначеного юридичного факту (відкриття виконавчого провадження чи виявлення майна);
29.3. Законодавець не пов`язує прийняття постанови про арешт майна (коштів) з проведенням перевірки виконавцем стану виконання боржником рішення, яке підлягає примусовому виконанню. Отож відсутність такої перевірки сама собою не свідчить про порушення виконавцем принципів неупередженості, ефективності, своєчасності і повноти вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні;
29.4. Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону № 1404-VIII сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Тобто законодавець визначив механізм отримання виконавцем актуальної інформації щодо стану виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню, в разі їх добровільного повного чи часткового виконання боржниками: оперативне інформування виконавця покладається на сторони виконавчого провадження шляхом обов`язкового повідомлення про зазначені обставини.
29.5. Настання негативних наслідків для боржника через невиконання покладених на нього Законом № 1404-VIII обов`язків, зокрема щодо інформування виконавця, не можна розцінювати як результат протиправних дій (бездіяльності) виконавця щодо перевірки виконання боржником рішення під час прийняття постанови про арешт майна (коштів) боржника.
29.6. Крім того, згідно із частиною восьмою статті 19 Закону № 1404-VIII особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
29.7. Аналіз статті 19 Закону № 1404-VIII свідчить, що обов`язки сторін виконавчого провадження- це нормативно закріплені вид та межі правової поведінки стягувача та боржника, дотримання яких є обов`язковим. Отже, невиконання обов`язків можна характеризувати як уникнення сторонами виконавчого провадження, зокрема боржником, здійснення покладених на них законами та підзаконними актами обов`язків та зобов`язань під час примусового виконання судового рішення, що призвело чи може призвести до негативних наслідків або заподіяння шкоди.
29.8. Винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про арешт коштів боржника від 02 квітня 2024 року у ВП № НОМЕР_1 у межах зведеного ВП № НОМЕР_2 відповідно до статті 56 Закону № 1404-VIII є складовою частиною примусового виконання рішення. А тому державний виконавець під час виконання своїх обов`язків у ВП НОМЕР_1 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
29.9. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного в постанові від 01 квітня 2024 року у справі № 4/69/07, щодо застосування пункту 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII, зазначивши, що проведення перевірки виконавцем під час здійснення виконавчого провадження виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, не має імперативного характеру, а є дискреційним повноваженням виконавця, і, відповідно, не є обов`язковою процесуальною дією в кожному випадку.
30. Погоджуюся з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо відсутності у виконавця імперативного обов`язку з проведення перевірки виконання рішення боржником перед кожною процесуальною дією, зокрема накладенням арешту на грошові кошти боржника.
31. Однак, на моє переконання, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду висновки щодо застосування положень частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII на практиці органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень можуть сприймати як такі, що дозволяють виконавцю (державному або приватному) безумовно накладати арешт на всі грошові кошти боржника та взагалі не визначають алгоритм дій органу виконання у випадку добросовісного інформування сторонами виконавчого провадження про зміну обставин стосовно фактичного залишку боргу, який є меншим від визначеного згідно з виконавчим документом боргу.
32. На моє переконання вочевидь, що блокування грошових коштів у сумі, більшій ніж фактична сума боргу, та якими боржник міг би вільно розпоряджатися, не відповідає засадам, з дотриманням яких має здійснюватися виконавче провадження та свідчить про втручання в право на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
(далі - Конвенція). Тому вважаю за необхідне у цій окремій збіжній думці зосередити увагу на такому.
Щодо засад виконавчого провадження та співмірності накладення арешту на кошти боржника
33. Відповідно до статті 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
34. Поділяю позицію Великої Палати Верховного Суду про те, що повноваження виконавця стосовно проведення перевірки ним під час здійснення виконавчого провадження виконання боржниками рішень є дискреційними, а встановлені статтею 56 Закону № 1404-VIII стислі строки для прийняття виконавцем постанови про арешт майна (коштів) боржника - під час відкриття виконавчого провадження, роблять проведення попередньої перевірки стану виконання рішення боржником фактично неможливим.
35. На мою думку протилежний підхід до цих правовідносин, а саме покладення на виконавця обов`язку перевіряти стан виконання рішення перед накладенням арешту на грошові кошти зумовить абсурдну ситуацію, адже навіть протягом одного дня сума заборгованості може не бути фіксованою, оскільки внаслідок неодноразових платежів буде зазнавати змін, що фактично унеможливлюватиме винесення постанови про накладення арешту на фактичну суму заборгованості.
36. Однак, на моє переконання, важливо враховувати, що погашення заборгованості боржником може здійснюватися не лише шляхом готівкового / безготівкового перерахування коштів на рахунок органу стягувача чи виконавця, а й в інший спосіб, передбачений цивільним законодавством (наприклад, шляхом внесення коштів безпосередньо в касу кредитора, переведення боргу, передачі майна, зарахування зустрічних однорідних вимог, що мало місце у цій справі тощо).
37. У такому випадку накладення арешту на всі кошти боржника на рахунках, без урахування вже погашеної частини боргу, про яку виконавця було належним чином повідомлено на момент винесення постанови, фактично зумовить обмеження прав боржника щодо розпорядження сумою грошових коштів, яка є більшою за суму фактичної заборгованості.
38. Таке накладення арешту фактично призведе до наявності так званого «ефекту заморожування» суми грошових коштів та неможливості боржника розпоряджатися залишками грошових коштів, які перевищують фактичний розмір боргу (інколи у декілька разів, для прикладу - у цій справі більше ніж на 700 млн грн).
39. Хоча частина друга статті 56 Закону № 1404-VIII вимагає винесення постанови не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна, а частина четверта
статті 19 цього Закону покладає саме на сторони письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником не пізніше наступного робочого дня після настання таких обставин, наведене, на мою думку, не звільняє виконавця від обов`язку діяти сумлінно, співмірно та оперативно після отримання ним інформації про зміну фактичної суми боргу.
40. На моє переконання, коригування суми грошових коштів, на які накладений арешт (відповідно до актуального розміру заборгованості), може здійснюватися шляхом внесення змін до постанови виконавця:
- самостійно виконавцем;
- у порядку оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця або начальника відділу згідно з частиною третьою статті 74 Закону № 1404-VIII.
41. З огляду на викладене, вважаю, що мотивувальна частина постанови Великої Палати Верховного Суду мала бути доповнена висновками щодо забезпечення балансу прав сторін у випадках, коли сторони (або одна з них), відповідно до частини четвертої статті 19 Закону № 1404-VIII, належним чином проінформували виконавця про часткове погашення боргу.
42. Належне виконання сторонами обов`язку щодо інформування про фактичний стан боргу (стаття 19 Закону № 1404-VIII) має корелювати з обов`язком виконавця оперативно коригувати обсяг примусових заходів.
43. На мою думку в разі зміни обставин щодо фактичного розміру заборгованості (після повідомлення виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником), учасники виконавчого провадження не обмежені у праві на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця у порядку, визначеному частиною третьою статті 74 Закону № 1404-VIII, шляхом подання скарги до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня - якщо предметом оскарження є рішення, дії чи бездіяльність начальника відділу.
44. Результат розгляду такої скарги (відповідне рішення, дії або бездіяльність посадових осіб органу державної виконавчої служби) може бути предметом судового контролю у порядку, передбаченому законом.
45. У цілому погоджуюсь з висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що проведення перевірки виконавцем (пункт 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII) під час здійснення виконавчого провадження виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, не має імперативного характеру, а є дискреційним повноваженням виконавця, і, відповідно, не є обов`язковою процесуальною дією в кожному випадку.
46. Вважаю, що Велика Палата Верховного Суду мала доповнити мотивувальну частину постанови висновками щодо забезпечення балансу прав сторін зазначивши про те, що у разі коли сторони (або одна із них) відповідно до частини четвертої статті 19 Закону № 1404-VIII належним чином виконали обов`язок щодо інформування про фактичний стан боргу то наведене має корелювати з обов`язком виконавця оперативно коригувати обсяг примусових заходів шляхом внесення змін до постанови виконавця про накладення арешту на грошові кошти самостійно виконавцем або у порядку оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця або начальника відділу згідно з частиною третьою статті 74 Закону № 1404-VIII.
Суддя О. О. Банасько