Справа № 460/22316/25
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2025-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

24 грудня 2025 року м. Рівне№460/22316/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П. за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Левченко К.В.,

відповідача: представник Дмитрієва А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності щодо неприйняття рішення про закінчення виконавчого провадження №72984326 щодо примусового виконання постанови №60491759 від 08.11.2019 про стягнення виконавчого збору та зобов`язання закінчити вказане виконавче провадження.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що з 18.04.2024 на виконанні в старшого державного виконавця Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області перебувають на виконанні постанови про стягнення з боржника одних і тих же сум у рахунок погашення виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця, що свідчить про подвійне стягнення. Повідомлено, що в листопаді 2025 року позивач звернувся із заявою про закінчення виконавчого провадження №72984326, однак відповідач відмовив у задоволенні вказаної заяви. Вважає, що дії відповідача суперечать чинному законодавству, протиправні, а тому просила позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 09.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та у порядку ст.287 КАС України призначено судове засідання на 24.12.2025.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що Закон України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. Стверджує, що відповідно до змісту ст.39 вказаного закону відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження щодо стягнення виведеного в окреме виконавче провадження виконавчого збору у разі пред`явлення стягувачем виконавчого документу до приватного виконавця. За таких обставин, вважає, що державний виконавець у спірних правовідносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, а тому просив у задоволенні позову відмовити.

На адресу суду також надійшла відповідь на відзив, згідно з якою позивач не погодилася з доводами відповідача, наведеними у відзиві, та просила захистити її порушене право та задовольнити позов з підстав, викладених у позові.

В судовому засіданні 24.12.2025 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, представник відповідача заперечив проти позову і просив у його задоволенні відмовити з підстав, зазначених у відзиві.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши позовну заяву та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

16.05.2019 Рівненським районним судом Рівненської області видано виконавчий лист по справі №570/2309/15-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк", трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №019-2900/756-0899 від 28.12.2007 року в сумі 105129,52 грн.

У листопаді 2019 року вказаний виконавчий лист передано для примусового виконання до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Так, 08.11.2019 головним державним виконавцем Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60491759 про стягнення з ОСОБА_1 трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №019-2900/756-0899 від 28.12.2007 в сумі 105129,52 грн.

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження, 08.11.2019 державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору ВП №60491759, якою постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 10512,95 грн.

27.09.2023 стягувачем АТ «Універсал банк» до відділу державної виконавчої служби подано заяву про припинення виконавчого провадження та повернення йому виконавчого листа №570/2309/15-ц, виданого Рівненським районним судом Рівненської області від 16.05.2019 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь АТ «Універсал Банк» боргу у розмірі 105129,52 грн. відповідно до п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

04.10.2023 на підставі вказаної заяви державним виконавцем Рівненського відділу Державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу ВП №60491759, згідно з якою виконавчий лист №570/2309/15-ц, виданий 16.05.2019 Рівненським районним судом Рівненської області повернуто стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

За змістом даної постанови за період перебування виконавчого документу на виконанні на користь стягувача стягнено 2410,19 грн. та виконавчого збору 241,02 грн., витрати виконавчого провадження погашено в повному обсязі. Залишок нестягнутого виконавчого збору становить 10271,93 грн. У зв`язку з цим, постановлено виокремити в окреме провадження постанову про стягнення виконавчого збору №60491759 від 08.11.2019.

09.10.2023 державним виконавцем Рівненського відділу Державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №72984326 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 10512,95 грн. (сума до стягнення 10271,93 грн.).

Судом встановлено, що в подальшому, виконавчий лист Рівненського районного суду Рівненської області №570/2309/15-ц від 16.05.2019 було повторно пред`явлено стягувачем АТ «Універсал Банк» до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Наталії Олексіївні, якою 18.04.2024 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №74791022 щодо боржника ОСОБА_1 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованості у вигляді трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №019-2900/756-0899 від 28.12.2007 в сумі 105129,52 грн. та стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця в розмірі 10271,93 грн.

У зв`язку з тим, що з 18.04.2024 на виконанні в старшого державного виконавця Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області перебувають на виконанні постанови про стягнення з боржника одних і тих же сум у рахунок погашення виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця, 04.11.2025 позивач звернулась до державного виконавця із заявою про закінчення виконавчого провадження №72984326

Листом від 24.11.2025 за №79572 Рівненський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відмовив позивачу у задоволенні заяви з посиланням на відсутність правових підстав для закінчення виконавчого провадження №72984326 та повідомив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Вважаючи протиправною бездіяльність державного виконавця щодо незакінчення виконавчого провадження, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою ст.5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За визначенням, наведеним у ч.1 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016, у чинній редакції, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Відповідно до частин першої-другої цієї статті, виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За правилами п.5 ч.5 цієї статті у разі виконання рішення приватним виконавцем виконавчий збір не стягується.

А за правилами ч.6 цієї статті, у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Відповідно до приписів ч.8 цієї статті, під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

За правилами ч.3 ст.40 цього Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу, за правилами п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа .

Судом встановлено, що виконавчий лист Рівненського районного суду Рівненської області №570/2309/15-ц від 16.05.2019, про стягнення з стягнення з ОСОБА_1 трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №019-2900/756-0899 від 28.12.2007 в сумі 105129,52 грн. повернутий стягувачу відповідно до поданої ним заяви в порядку п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі постанови державного виконавця від 04.10.2023 ВП №60491759. В такій постанові визначено, як залишок нестягнутої суми за виконавчим документом (102719,33 грн) так і суму не стягнутого виконавчого збору 10271,93 грн.

Таким чином постанова №60491759 від 08.11.2019 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 10512,95 грн (сума до стягнення становить 10271,93 грн) правомірно виведена в окреме виконавче провадження, і 09.10.2023 державним виконавцем на цілком законних підставах відкрито виконавче провадження №72984326 з її примусового виконання.

В свою чергу, ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» №1403-VIII від 02.06.2016 визначено право приватного виконавця на отримання винагороди. Так, в силу вказаної норми, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Як встановлено судом, у межах виконавчого провадження №60491759 державним виконавцем повного фактичного виконання виконавчого листа №570/2309/15-ц, виданого Рівненським районним судом 16.05.2019, досягнуто не було; виконавчий документ був повернутий стягувачу із відміткою про те, що залишок нестягнутої суми за виконавчим документом складає 102719,33 грн.

В подальшому, даний виконавчий лист стягувач пред`явив на виконання приватному виконавцю Ярмошевич Н.О., яка постановою від 18.04.2024 відкрила виконавче провадження №74791022 і визначила стягнути з боржника основну винагороду у розмірі 10271,93 грн.

Таким чином, склалася ситуація, що за виконання одного й того ж виконавчого документа з боржника буде здійснюватися і стягнення виконавчого збору, залишок якого в розмірі 10271,93 грн не був стягнутий в рамках виконавчого провадження №60491759, процедура стягнення якого наразі провадиться в рамках виконавчого провадження №72984326, і основна винагорода приватного виконавця у розмірі 10271,93 грн в межах виконавчого провадження №74791022.

За правилами ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 21.07.2022 по справі №320/6215/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розв`язуючи питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, звернув увагу на те, що Закон України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця. Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість. Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав. Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження. Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа. Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам. Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин на переконання верховного Суду має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

У цьому контексті Верховний Суд насамперед зауважив, що означене питання [про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа] полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Верховний Суд зазначив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає». Фактично тільки ця норма містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець. Логічний і цільовий способи уяснення ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац). Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами ч.6 ст.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

На основі цього, Верховний Суд підсумував, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження».

Застосування ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин дало Верховному Суду підстави зробити такий висновок: «у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається».

Застосування аналогії закону дозволило Верховному Суду зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору. Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», так і ч.8 ст.27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зважаючи на вжиті у ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» часові маркери для її застосування: , , то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця. Водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.

Зрештою, враховуючи положення ч.8 ст.27, ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», Верховний Суд до способів судового захисту у подібних ситуаціях відніс, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду на переконання Верховного Суду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору. Указаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не атакувавши конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.

З огляду на встановлене, враховуючи ту обставину, що правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 21.07.2022 по справі №320/6215/19 є релевантними до справи №460/22316/25, суд застосовує за аналогією закону ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» і приходить до висновку, що права ОСОБА_1 підлягають до повного і належного захисту шляхом визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору №72984326, припинивши усі заходи примусового виконання рішень.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування своєї позиції та не довів правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах. Водночас, доводи позивача відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального закону

За таких обставин, позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Поряд з цим, щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує таке.

Відповідно до ч.2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.3 та ч.4 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про стягнення на його користь судових витрат на правничу допомогу в сумі 10000 грн.

На обґрунтування вказаних витрат позивач додав до матеріалів позову копію договору про надання правової допомоги від 03.10.2025 №239/25-5, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу за вказаним договором із описом виконаних послуг від 22.12.2025 на загальну суму 10000 грн.

Так, згідно з розрахунком наданих послуг адвокатом в ході надання правничої допомоги в межах даної справи надано позивачу послуги на загальну вартість 10000 грн.: 1) підготовка позовної заяви - 5000 грн.; 2) участь адвоката у судовому засіданні - 5000 грн. При цьому, згідно з договором оплата послуг здійснюється у формі гонорару.

Разом з тим, щодо відсутності документа про фактичну сплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу (платіжного документа), то суд враховує таке.

У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 (справа №280/2635/20, провадження №К/9901/29763/20) судова колегія зазначила, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Так, на переконання колегії суддів, норми ст.ст. 134, 139 КАС були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що долученими до матеріалів цієї справи доказами доведено факт надання адвокатським об`єднанням «Кобра» правничої допомоги позивачу у межах розгляду даної адміністративної справи.

Разом з тим, стосовно розміру витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", "East/West Alliance Limited" проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи встановлені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання позову явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Зважаючи на те, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, її розгляд здійснювався в порядку письмового провадження, а також беручи до уваги значну кількість сталої судової практики у спірних правовідносинах та фактичний обсяг виконаної роботи, на переконання суду, розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у розмірі 1000 грн., а їх стягнення з відповідача у такому розмірі не становитиме надмірний тягар для державної установи.

Таким чином, заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у загальній сумі 1000 грн.

Керуючись статтями 241-246, 287 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо неприйняття рішення про завершення виконавчого провадження №72984326 із виконання постанови №60491759 від 08.11.2019 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Зобов`язати Рівненський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №72984326 із виконання постанови №60491759 від 08.11.2019 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору відповідно до ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», припинивши усі заходи примусового виконання рішень.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України судові витрати у розмірі 1968,96 грн., а саме витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн. та витрати на надання правничої допомоги у розмірі 1000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 24 грудня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Рівненський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Петра Могили, 22Б,м. Рівне,Рівненський р-н, Рівненська обл.,33001, ЄДРПОУ/РНОКПП 35007151)

Суддя Д.П. Зозуля