Справа № 600/4363/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/4363/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 08 квітня 2025 року у справі №57 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №57 від 08 квітня 2025 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте позивач не погоджується з твердженнями пенсійного органу щодо відсутності 4-річного періоду проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року. Вказано, що період проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року (не менше чотирьох років) підтверджується відповідним посвідченням встановленого зразка, що є достатнім для підтвердження факту проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю. Відтак, позивач вважає, що він має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано докази у відповідача; задоволено клопотання позивача та залучено до участі у даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області; запропоновано третій особі у встановлений судом строк надати пояснення щодо позову та відзиву.

Відповідач, не погоджуючись із позовом, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про законність прийнятого відносно позивача рішення, оскільки надані ним документи не підтверджують періоду постійного проживання (роботи) позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року тривалістю не менше 4 років. На думку відповідача, ним не було вчинено жодних протиправних дій по відношенню до позивача. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подало до суду пояснення, в яких також зазначено про непідтвердження позивачем чотирирічного періоду постійного проживання (роботи) в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Київською облдержадміністрацією.

31 березня 2025 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка за принципом екстериторіальності була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 08 квітня 2025 року №57 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку з тих підстав, що наданими документами не підтверджено період постійного проживання (роботи) в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4-х років.

За таких обставин, не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 08 квітня 2025 року №57, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Так, згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається зі встановлених у справі обставин, позивач не погоджується з прийнятим відносно нього рішенням суб`єкта владних повноважень, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідачем зазначено про не підтвердження наданими документами періоду постійного проживання (роботи) в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4-х років.

Саме указаним мотивам оскаржуваного рішення і надаватиметься оцінка судом, адже виключно вони слугували прийняттю висновку про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком.

При цьому суд зауважує про не надання оцінки твердженням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у рішенні від 08 квітня 2025 року №57 про не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 певних періодів його роботи, оскільки такі твердження, як вбачається з оскаржуваного рішення, не слугували підставою для висновку про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Відтак, суд зазначає наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно зі статтею 9 якого особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Статтею 55 Закону №796-XII визначені умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення

Зокрема, відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють в зоні посиленого радіологічного контролю, умовою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку є те, що вони станом на 01 січня 1993 прожили або відпрацювали в цій зоні не менше 4 років. За наявності такої умови названі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково на 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Отже, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 Закону №796-XII, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17.

Підпунктом 7 пункту 2.1 Розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1) (далі Порядок №22-1 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено перелік документів, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Так, для потерпілих від Чорнобильської катастрофи документами для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку є:

- для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

- для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

- для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Житомирською або Київською облдержадміністраціями;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Таким чином, у разі звернення особи із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII для підтвердження факту наявності права на призначення такої пенсії заявником додається, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання (роботи) на території радіоактивного забруднення, яка видається відповідним органом місцевого самоврядування.

Як зазначалось вище, відповідачем в оскаржуваному рішенні зазначено про не підтвердження наданими документами періоду постійного проживання (роботи) в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4-х років.

Проте суд зауважує, що матеріалами справи, а саме посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Київською облдержадміністрацією, підтверджується наявність у ОСОБА_1 статусу громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4).

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі №572/456/17 наголошував, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи).

Водночас єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема, правом на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а.

Аналогічну позицію підтримано Верховним Судом і у справах №357/6372/17 (постанова від 30 серпня 2022 року), №500/8031/21 (постанова від 19 червня 2024 року).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18) також зазначалось, що «… право на пенсію відповідно до Закону №796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Крім цього згідно з пунктом 4 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років.

Отже, за правилами, встановленими пунктом 4 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ пільги та компенсації, визначені цим Законом, у тому числі й право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, передбачаються для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, для тих, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років (категорія 4).

Відповідно до пункту 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року №51 (далі - Порядок №51, який був чинний на час видачі позивачу посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

Отже, документом, який підтверджує факт проживання або роботи позивача в зоні посиленого радіологічного контролю протягом не менше 4 років до 01 січня 1993 року є саме посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4), яке, як указано вище, видавалося лише за умови, що станом на 01 січня 1993 року громадянин прожив у цій зоні не менше чотирьох років.

Крім цього, суд зауважує, що у пункті 30 постанови від 26 липня 2023 року у справі №460/2589/20 Верховний Суд також констатував, що Законом №796-ХІІ та Порядком №51 передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

З огляду на викладене, суд вважає, що видавши позивачу посвідчення серії НОМЕР_2 категорії 4, держава визнала та підтвердила факт того, що позивач станом на 1 січня 1993 проживав у зоні посиленого радіологічного контролю не менше чотирьох років, що свідчить про безпідставність доводів пенсійного органу в оскаржуваному рішенні про відсутність у позивача 4-річного строку проживання або роботи в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року.

В ході судового розгляду цієї справи по суті відповідачем не спростовано і не надано доказів недостовірності (недійсності) факту постійного проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю, який, як зазначено вище, підтверджується належним позивачу посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Київською облдержадміністрацією.

Перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення.

Зважаючи на те, що звернення до суду з цим позовом обумовлено незгодою позивача із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 08 квітня 2025 року №57, яким позивачу безпідставно відмовлено у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку, то суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного рішення, а тому таке підлягає скасуванню.

Отже, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Водночас суд зазначає таке.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Згідно положень частини другої статі 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача, враховуючи висновок суду про протиправність оскаржуваного рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, виходячи з повноважень, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 березня 2025 року про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відповідача є безпідставними та такими, що не свідчать про законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень частин першої, третьої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, то судовий збір підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як суб`єкта владних повноважень, який ухвалив оскаржуване рішення, на користь позивача у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 08 квітня 2025 року №57 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 березня 2025 року про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 24 грудня 2025 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ); відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, ); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, ).

Суддя О.П. Лелюк