Справа № 320/26984/24
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року м. Київ справа №320/26984/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Кочанової П.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку, та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС в Одеській області, в якому просить суд:

- визнати противоправним та скасувати: висновок Головного управління ДМС в Одеській області від 29.11.2023 року, відносно громадянки Азербайджанської Республіки Ісмаілової ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та наказ Державної міграційної служби України від 04.12.2023 №284 в частині визнання такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.10.2009 громадянки Азербайджанської Республіки Ісмаілової ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

- зобов`язати Головне управління ДМС в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.10.2009 громадянці Азербайджанської Республіки Ісмаіловій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

- зобов`язати Головне управління ДМС в Одеській області видалити з ІП «Недійсні документи» ЄІАС УМП інформацію про недійсну посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.10.2009, видану ВГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області громадянці Азербайджанської Республіки Ісмаіловій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачами необґрунтовано визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , а тому висновок ГУ ДМС в Одеській області від 29.11.2023 та наказ ДМС України від 04.12.2023 №284 в частині визнання такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданої ВГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області - є протиправним та підлягає скасуванню. Як наслідок, позивач вважає належним способом захисту свого порушеного права зобов`язати відповідача здійснити обмін виданої їй посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідачів надав відзиви на позовну заяву, в яких заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, що виcновок ГУ ДМС в Одеській області від 29.11.2023 відносно громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та наказ Державної міграційної служби України від 04.12.2023 № 284 в частині визнання такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.10.2009 Азербайджанського Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято у відповідності до норм чинного законодавства та у спосіб, передбачений Конституцію України та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, що вказує на дотримання ДМС вимог чинного законодавства, а тому не може бути визнано протиправним та скасовано.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач 27.06.2002 разом із своєю сім`єю, батьком, матір`ю та братом, приїхала в Україну до рідного брата батька, громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12.03.2004 року громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до ВГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області із заявою щодо надання дозволу на імміграцію в Україну в зв`язку з тим, що він є повнорідним братом громадянина України - ОСОБА_3 , 1969р.н., паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 25.03.1996 Малиновським РВ УМВС України в Одеській області. Отже, заявник на підставі пункту 4 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» має право отримати дозвіл на імміграцію в Україну, як особа, що є повнорідним братом громадянина України.

05.05.2004 року ВГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області на підставі Закону України «Про імміграцію» громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_4 разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Азербайджан ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну (у формі висновку, оскільки зразок дозволу на імміграцію в Україну було затверджено лише в 2006 році).

Згідно з висновком ВСПРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 07.10.2009 про розгляд заяви громадян Республіки Азербайджан ОСОБА_5 та ОСОБА_1 щодо отримання посвідки на постійне проживання в Україні клопотання вказаних осіб задоволено, у зв`язку з чим 16.10.2009 громадянку Республіки Азербайджан ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 по досягненню віку відповідно до пункту 3 Порядку оформлення та видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 26 грудня 2002 №1983.

24.09.2019 громадянка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до ГУДМС у Одеській області з заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

Рішенням ГУДМС у Одеській області від 17.12.2019 № 2357 іноземці було відмовлено в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі пп. 3 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 № 321.

При цьому, відповідачем-2 зауважено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент звернення із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання дозволу на імміграцію в Україну не мала, із клопотанням про надання дозволу на імміграцію відповідно до вимог Закону України «Про імміграцію» не зверталася. Таким чином, посвідка на постійне проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була видана у порушення вимог законодавства.

29.11.2023 висновком провідного спеціалісту відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління було встановлено, що документування посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видана ВГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області 16.10.2009, строком дії безстроково, громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ГУ ДМС в Одеській області здійснено з порушенням вимог до законодавства, у зв`язку із чим видана на його підставі посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 16.10.2009 відповідно до абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, повинна бути визнана недійсною наказом Голови ДМС України. Згідно підпункту 8 пункту 72 Порядку оформлення, посвідка, оформлена з порушенням вимог законодавства, вилучається, визнається недійсною та знищується.

На підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області від 29.11.2023 року пунктом 6 наказу ДМС України від 04.12.2023 №284 посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видана ВГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області 16.10.2009 року, строком дії - безстроково громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI, який також встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

За визначеннями, наведеними у пунктах 6, 7, 18 частини 1 статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Слід враховувати, що згідно з статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 04.02.1994 року №3929-XII (який діяв на час документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні) іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Також, у статті 11 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 04.02.1994 №3929-XII (який діяв на час документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні) передбачалось, що особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють імміграційну візу, що є чинною протягом року з дня її оформлення. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому імміграційною візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 04.02.1994 року №3929-XII (який діяв на час документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні) дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (пункт 6).

Відповідно до пунктів 1, 3 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин), посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Посвідка видається строком на 10 років.

Згідно з пунктом 7 Порядку №321 (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Пунктами 40, 41 Порядку №321 (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) передбачено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи:

1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення);

2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

У разі коли обмін посвідки здійснюється у зв`язку із закінченням строку її дії або оформленням нової посвідки в разі втрати або викрадення, додатково подаються документи, зазначені у підпункті 4 пункту 32, пунктах 33 і 34 цього Порядку.

Згідно з пунктами 62, 63 Порядку №321 (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, зокрема у разі, коли:

дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію (підпункт 3).

Копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.

У разі подання заяви-анкети через уповноваженого суб`єкта територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС надсилає письмове повідомлення про прийняте рішення до уповноваженого суб`єкта для подальшого його вручення іноземцеві або особі без громадянства.

Іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в оформленні чи видачі посвідки, за умови дотримання строків, визначених пунктом 17 цього Порядку.

Відповідно до пунктів 72, 73, 75 Порядку №321 (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема у разі:

оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства (підпункт 8).

У разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС.

Посвідки, визнані недійсними відповідно до наказу ДМС, знищуються територіальним органом, визначеним у наказі.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами особової справи позивача, 05.05.2004 року ВГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області на підставі Закону України «Про імміграцію» громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_4 разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Азербайджан ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну (у формі висновку, оскільки зразок дозволу на імміграцію в Україну було затверджено лише в 2006 році).

В подальшому, підставою для отримання посвідки на постійне проживання позивача, був висновок від 07.10.2009 року ВСПРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області, в якому зазначено, що клопотання громадянки Ісмаілової ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), щодо отримання посвідки на постійне місце проживання в Україні задоволено відповідно до ст. 4 ч.2 п.6 Закону України «Про імміграцію», як неповнолітній дитині іммігранта.

Таким чином, аргументи відповідача у висновку від 29.11.2023 щодо відсутності у позивача дозволу на імміграцію, як на підставу, за якою посвідка на постійне проживання видана у порушення вимог законодавства є непідтвердженими та безпідставними.

Також, у спірному висновку відповідач зазначав, що за результатами перевірки матеріалів справи встановлено, що підставою для надання дозволу на імміграцію а Україну громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був його повно рідний брат громадянин України ОСОБА_3 . Однак, в написанні прізвища заявника та його брата на українській мові в паспортних документах наявна розбіжність, а саме: « ОСОБА_9 » та « ОСОБА_10 », що є підставою для висновку про непідтвердженість ступеню родинного зв`язку.

Однак, такі аргументи відповідача щодо відсутності ступені спорідненості родинного зв`язку на підставі розбіжності в прізвищах двох повнорідних братів є безпідставним, оскільки будь-яких належних досліджень цих обставин, у т.ч. оцінка всіх наданих документів, відповідачем не здійснено та не викладено.

Виходячи з вищевикладеного, у висновку Головного Управління ДМС в Одеській області від 29.11.2023 не надано жодних доказів та не викладено жодних обставин, які б свідчили про порушення позивачем вимог законодавства України, передбачених ст.11 Закону України «Про імміграцію» та були б підставою для визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання позивачу, відповідно до абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення.

Окрім цього, відповідачем не надано жодного доказу недійсності або підробленості документів, які було надано позивачем (її батьками) під час задоволення клопотання про залишення в Україні на постійне мешкання та документуванню посвідкою на проживання в Україні ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з дітьми та при задоволені заяви позивача при отриманні посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 .

Натомість, позивачем долучено до матеріалів справи паспорт громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідь Малиновського відділу ГУ ДМС в Одеській області на адвокатський запит, за якою підтверджено документування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспортом № НОМЕР_3 від 09.02.2018 та відсутність інформації про скасування йому громадянства України (відповідь Малиновського відділу у місті Одесі ГУ ДМС в Одеській області №5114-622/5114.1-24 від 18.05.2024 року).

Також позивачем долучено експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/861-а від 15.05.2024 щодо розбіжностей у прізвищах батька позивача з його братом, яким підтверджено ідентичність документів, наданих для експертизи та надане пояснення, чому виникли відхилення від орфографічних норм, і ускладнені українсько-російськими й російсько-українськими міжмовними перетвореннями прізвища в умовах українсько-російської домовленості.

Крім того, суд бере до уваги, що станом на момент затвердження висновків ВГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області від 05.05.2004 та ВСГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 07.10.2009, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у зв`язку в чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання, внаслідок чого вона законно перебував на території України весь час з моменту отримання такого дозволу.

Проте, відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу посвідки на постійне проживання, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про скасування такої посвідки.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що висновок Головного управління ДМС в Одеській області від 29.11.2023 відносно громадянки Азербайджанської Республіки Ісмаїлової ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та наказ Державної міграційної служби України від 04.12.2023 №284 в частині визнання такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.10.2009 громадянки Азербайджанської Республіки Ісмаілової ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є противоправними та підлягають скасуванню.

Як наслідок, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головне управління ДМС в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.10.2009 громадянці Азербайджанської Республіки Ісмаіловій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, задоволення позову у такий спосіб направлено на ефективний та остаточний захист порушеного права позивача та не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Суд зауважує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (VanOosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Задоволення судом позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити позивачу обмін посвідки на постійне проживання є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Право на захист це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Враховуючи частину першу статті 2 КАС України, із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, а не можливість їх порушення у майбутньому.

Відтак, щодо позовних вимог заявлених позивачем про зобов`язання Головне управління ДМС в Одеській області видалити з ІП «Недійсні документи» ЄІАС УМП інформацію про недійсну посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.10.2009, видану ВГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області громадянці Азербайджанської Республіки Ісмаіловій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд в силу статті 2 КАС України вважає необґрунтованими, враховуючи також порядок дій, які має вчинити відповідач за наслідками вирішення спору та оскільки даний спір щодо вказаної вимоги із відповідачем-2 ще не виник, а тому в задоволенні цієї вимоги, з огляду на передчасність слід відмовити.

Судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги наведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи платіжної інструкції від 31.05.2024 позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Відтак, враховуючи розмір та характер задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1 211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів солідарно.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку, та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати противоправним та скасувати: висновок Головного управління ДМС в Одеській області від 29.11.2023 року, відносно громадянки Азербайджанської Республіки Ісмаілової ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та наказ Державної міграційної служби України від 04.12.2023 №284 в частині визнання такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.10.2009 громадянки Азербайджанської Республіки Ісмаілової ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління ДМС в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.10.2009 громадянці Азербайджанської Республіки Ісмаіловій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині задоволення позовних вимог -відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДМС в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 22 грудня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кочанова П.В.