Справа № 140/13498/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/13498/24 пров. № А/857/8975/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Кухтея Р.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.01.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перерахунку пенсії за віком, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Дмитрук В.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 09.01.2025р., м.Луцьк; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

20.11.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Тернопільській обл. № 12 від 07.11.2024р. про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;

зобов`язати відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. здійснити ОСОБА_1 з 07.11.2024р. перерахунок пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 28.12.1988р. по 12.03.1993р. на посаді водія у Кооперативі по наданню автопослуг «Полісся» згідно записів в трудовій книжці;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору (а.с.1-3).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.26 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09.01.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Тернопільській обл. № 12 від 07.11.2024р. про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано ГУ ПФ України в Тернопільській обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 28.12.1988р. по 12.03.1993р. на посаді водія у Кооперативі по наданню автопослуг «Полісся» згідно записів в трудовій книжці та здійснити з 07.11.2024р. перерахунок пенсії за віком; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. (а.с.39-41).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Тернопільській обл., який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити у повному обсязі (а.с.59-61).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 надав товарно-транспортні накладні, шляхові листи вантажного автомобіля, звіти про надані послуги водія, котрі не дають права для зарахування стажу.

Відповідач стверджує, що до страхового стажу позивача не може бути зараховано період роботи з 28.12.1988р. по 12.03.1993р. в кооперативі по наданню послуг автотранспортом «Полісся», оскільки відсутня посада та ПІБ особи, що виконувала запис в трудовій книжці, а також виявлено у трудовому договорі від 28.12.1988р. розбіжності стосовно дати укладення договору та даті наказу № 7 від 28.12.1989р.

Отже, для підтвердження стажу за відповідні періоди роботи необхідно надати уточнюючу довідку.

Відтак, у пенсійного органу відсутні підстави для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи на посаді водія у Кооперативі по наданню послуг «Полісся» з 28.12.1988р. по 12.03.1993р. та здійснення перерахунку пенсії з 07.11.2024р.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як з`ясовано під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 перебуває з 01.08.2015р. на обліку в пенсійному органі як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

07.11.2024р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФ України у Волинській обл. із заявою про перерахунок пенсії (зміною страхового стажу, набутого до 01.01.2004р.) з урахуванням стажу роботи, а саме: періоду роботи з 28.12.1988р. по 12.03.1993р. у кооперативі по наданню автопослуг «Полісся» відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 від 11.04.1972р.

За принципом екстериторіальності ГУ ПФ України в Тернопільській обл. розглянуло заяву позивача та 07.11.2024р. прийняло рішення № 12 про відмову в перерахунку пенсії (а.с.9).

Згідно спірного рішення заявником надані товарно-транспортні накладні, шляхові листи вантажного автомобіля, звіти про надані послуги водія, котрі не дають права для зарахування стажу. За даними записами в трудовій книжці до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності, а саме: з 28.12.1988р. по 12.03.1993р. в кооперативі по наданню послуг автотранспортом «Полісся», оскільки відсутня посада та ПІБ особи, що виконувала запис в трудовій книжці, а також виявлено у трудовому договорі від 28.12.1988р. розбіжності у даті заключення договору та даті наказу № 7 від 28.12.1989р. Зазначено, що для підтвердження стажу за відповідні періоди роботи необхідно надати уточнюючу довідку.

Не погоджуючись із такою відмовою відповідача у перерахунку пенсії та із розрахунком страхового стажу, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова пенсійного органу не ґрунтується на вимогах закону, при цьому представлені позивачем документи є достатніми для зарахування спірного періоду роботи до його страхового стажу та здійснення перерахунку пенсії з 07.11.2024р.

Зокрема, у трудовій книжці ОСОБА_1 від 11.04.1972р. зроблені всі записи, які підтверджують його трудовий стаж, та який відповідач відмовляється зараховувати до страхового стажу.

Також трудова зайнятість позивача в Кооперативі по наданню автопослуг «Полісся» підтверджується договором про матеріальну відповідальність від 28.12.1988р., що був укладений з позивачем, як з водієм, в день прийняття на роботу.

Водночас, твердження відповідача про виявлені розбіжності у трудовому договорі від 28.12.1988р., а саме: у даті заключення договору та даті наказу № 7 від 28.12.1989р. не відповідає дійсності. Зокрема, договір укладений 28.12.1988р., тобто дата відповідає запису № 29 у трудовій книжці позивача від 11.04.1972р..

Крім того, працевлаштування позивача в Кооперативі підтверджується табелем обліку робочого часу за окремі місяці, а саме січень-березень 1991 року.

При цьому підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки; позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення його трудової книжки.

Отже, період роботи позивача з 28.12.1988р. по 12.03.1993р. на посаді водія у Кооперативі по наданню автопослуг «Полісся» підлягає зарахуванню до загального страхового стажу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Конституцією України, Законом України № 1788-XIІ від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XIІ/, Законом України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-IV/, який набрав чинності 01.01.2004р.

Частиною 1 ст.9 Закону № 1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

У ст.1 Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:

пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами п.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст.24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.40 Закону № 1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Згідно з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р., відповідно до п.1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п.3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У частині незарахованих до страхового стажу позивача спірних періодів роботи колегія суддів враховує, що згідно з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 :

запис № 29: 28.12.1982р. прийнятий в Кооператив по наданню автопослуг «Полісся» водієм автомобіля МАЗ-50д (наказ № 7 від 28.12.1988р.);

запис № 30: 12.03.1993р. звільнений за власним бажанням з Кооперативу по наданню автопослуг «Полісся» (наказ № 2 від 12.03.1993р.) (а.с.8)

Запис про звільнення засвідчений печаткою підприємства та підписом начальника відділу кадрів.

Відповідач відмовив у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 28.12.1988р. по 12.03.1993р. у кооперативі по наданню автопослуг «Полісся», покликаючись на формальні неточності у записах трудової книжки, а саме: у записі № 30 про звільнення з роботи не зазначена посада працівника, який вносив запис до трудової книжки.

Водночас, апеляційний суд враховує, що позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.

Вказані записи у трудовій книжці скріплені і засвідчені підписами вповноважених осіб роботодавця та відповідними печатками, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018р. у справі №687/975/17.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018р. у справі № 754/14898/15-а.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що згідно з ч.3 ст.44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків у органів ПФ України під час вирішення питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.

Органи ПФ України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

При цьому, позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Окрім цього, апеляційний суд враховує, що трудова зайнятість ОСОБА_1 в Кооперативі по наданню автопослуг «Полісся» також підтверджується договором про матеріальну відповідальність від 28.12.1988р., що був укладений з позивачем, як з водієм, в день прийняття на роботу (а.с.10 і на звороті).

При цьому твердження пенсійного органу про виявлені розбіжності у трудовому договорі від 28.12.1988р., а саме: у даті заключення договору та даті наказу № 7 від 28.12.1989р. не відповідають дійсності.

Зокрема, із матеріалів справи вбачається, що договір укладений 28.12.1988р., тобто, дата відповідає запису № 29 у трудовій книжці позивача від 11.04.1972р.

Також працевлаштування позивача в згаданому кооперативі підтверджується табелем обліку робочого часу за окремі місяці, а саме: січень-березень 1991 року (а.с.11-16).

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ГУ ПФ України в Тернопільській обл. безпідставно не зарахувало до страхового стажу позивача період роботи з 28.12.1988р. по 12.03.1993р. на посаді водія у Кооперативі по наданню автопослуг «Полісся».

Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення ГУ ПФ України в Тернопільській обл. № 12 від 07.11.2024р. про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 є протиправним, через що правильно скасовано судом першої інстанції.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову шляхом зобов`язання ГУ ПФ України в Тернопільській обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 28.12.1988р. по 12.03.1993р. на посаді водія у Кооперативі по наданню автопослуг «Полісся» згідно записів в трудовій книжці та здійснити з 07.11.2024р. перерахунок пенсії за віком.

Отже, апелянт в апеляційній скарзі не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволено у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ України в Тернопільській обл.

Окрім цього, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025р. в частині зупинення дії рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.01.2025р. в адміністративній справі № 140/13498/24 належить визнати такою, що втратила чинність (а.с.70-72).

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.01.2025р. в адміністративній справі № 140/13498/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл.

Визнати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025р. в частині зупинення дії рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.01.2025р. в адміністративній справі № 140/13498/24 такою, що втратила чинність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Р. В. Кухтей
Р. Б. Хобор
Дата складання повного судового рішення: 22.12.2025р.