Справа № 300/2928/25
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2025-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2025 р. справа № 300/2928/25

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Дзундза Юрій Романович (надалі, також представник позивача, Дзундза Ю.Р.), який діє в інтересах ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі, також відповідач, військова частина, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2020 року по 31.03.2025 року (згідно норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2020 року по 31.03.2025 року (згідно норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 29.10.2020 №278 ОСОБА_1 був звільнений та виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення. В подальшому, на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2021 у справі №300/3585/21 та рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі №300/4202/22 відповідачем здійснено виплату грошового забезпечення у загальному розмірі 270 443,84 грн (201 646,35 + 68 797,52), що підтверджується виписками з банку. Представник позивача стверджує, що фактичний розрахунок зі всіх належних при звільненні коштів відповідач здійснив тільки 31.03.2025.

ОСОБА_2 вказує, що відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII (надалі, також КЗпП України) у редакції чинній до 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, як наголошує представник позивач, з 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ (надалі, також Закон №2352-ІХ), яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України, зокрема статтею 117 у новій редакції, з 19.07.2022, передбачено зменшення (обмеження) виплати середнього заробітку, а саме не більше як за шість місяці. Таким чином, представник позивача переконаний, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2020 по 31.03.2025. При цьому, за доводами ОСОБА_2 , при розрахунку суми середнього заробітку, яка належить до виплати, період стягнення середнього заробітку потрібно поділи на 2 частини до та після 19.07.2022, а саме на період з 07.03.2020 по 18.07.2022 та період з 19.07.2022 по 31.03.2025. При розрахунку суми середнього заробітку, яка належить до виплати за період з 07.03.2020 по 18.07.2022 підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції чинній до 19.07.2022 та висновки Верховного Суду, які стосуються безпосередньо цієї статті в редакції до 19.07.2022. В свою чергу, при розрахунку суми середнього заробітку, яка належить до виплати за період з 19.07.2022 по 31.03.2025 підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції чинній з 19.07.2022, якою законодавець обмежив виплату 6 місцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач несвоєчасно сплатив.

Таким чином, вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2020 по 31.03.2025 (згідно з нормами статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100 (надалі, також Порядок №100), позивач, через уповноваженого представника, звернувся до суду з цією позовною заявою.

Одночасно із позовною заявою, представник позивача подав до суду клопотання від 28.04.2025 про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та про розгляд справи за відсутності позивача (а.с7-зворотній бік а.с.7)

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.05.2025 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.13-14).

Пунктом 5 резолютивної частини коментованої ухвали витребувано у відповідача:

- належними чином оформлену довідку про середній заробіток ОСОБА_1 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року, № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати";

- інформацію про розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи 20.05.2025 (а.с.18-28). Військова частина НОМЕР_1 вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Мотивуючи свою позицію відповідач зазначив, що позивач у позовній заяві вказує початок спірного періоду з 07.03.2020, хоча як слідує з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.10.2020 №278 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу військової частини та з всіх видів забезпечення, в тому числі грошового забезпечення 29.10.2020. Враховуючи наведене, ВЧ НОМЕР_1 вважає, що спірний період має починатися з 29.10.2020.

Також, відповідач звертає увагу, що ОСОБА_1 звернувся до суду про перерахунок та виплату місячного грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та щорічної основної відпустки, одноразової допомоги по звільненню через понад один рік одинадцять місяців після його виключення із списків особового складу військової частини. За доводами військової частини, враховуючи чинну на той час (жовтень 2020 року-липень 2022 року) редакцію статті 233 КЗпП України, яка не обмежувала строк на звернення до суду у спорах про стягнення заробітної плати працівника, дії щодо тривалого не звернення до суду, щодо нарахування та виплату грошового забезпечення при звільненні можна вважати діями, що спрямовані на отримання в подальшому більшої суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, на переконання ВЧ НОМЕР_1 , дії позивача у спірних правовідносинах та причини тривалого не звернення позивача до суду щодо перерахунку та виплати місячного грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та щорічної основної відпустки, одноразової допомоги по звільненню слід врахувати у разі зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України

З урахуванням зазначеного, Військова частина НОМЕР_1 просила у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 повторно витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином оформлену інформацію про розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат (а.с.29-30).

Військова частина НОМЕР_1 , 01.12.2025 направила через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, заяву про виконання ухвали суду, до якої долучила довідку-розрахунок (а.с.33-37).

Суд, розглянувши у відповідності до вимог КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності позовну заяву, відзиви на позов та докази, наявні в матеріалах цієї адміністративної справи, встановив такі обставини.

Як свідчить витяг із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.10.2020 №278 підполковник ОСОБА_1 , начальник інженерної служби служб військової частини НОМЕР_1 , якого звільнено у запас наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 05.10.2020 №356, відповідно до підпункту "б" (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", 29.10.2020 справи та посаду здав, з 29.10.2020 виключений зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення та вважається таким, що направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Відповідно до довідки про доходи від 16.05.2025 вих.5/2828, ОСОБА_1 у серпні 2020 року нараховано 22 019,67 грн заробітної плати, у серпні 2020 року - 22 019,67 грн заробітної плати (а.с.25).

Івано-Франківський окружний адміністративний суд рішенням від 28.09.2021 у справі №300/3285/21 позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 задовольнив частково.

Визнав протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення під час проходження військової служби в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. В задоволенні решти вимог позовної заяви - відмовив (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99931827).

Надалі, Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 01.12.2021 у справі №300/3585/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі №300/3585/21 скасував та прийняв нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо врахування січня 2016 року, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року в повному обсязі, із застосуванням січня 2008 року, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).

Визнав протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування абзаців 4, 5, 6, п. 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 року по 29.10.2020 року.

Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 року по 29.10.2020 року із урахуванням абзаців 4, 5, 6, п. 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з врахуванням виплачених сум (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101533426).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі №300/4202/22 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій - задоволено.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 30.01.2020 по 29.10.2020, матеріальної допомоги за 2020 рік, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та щорічної основної відпустки, одноразової допомоги по звільненню без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2020 Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 місячного грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 29.10.2020, матеріальної допомоги за 2020 рік, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та щорічної основної відпустки, одноразової допомоги по звільненню з урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2020 Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109967447).

Як свідчить, наявна в матеріалах справи, виписка по картці/рахунку позивача за період з 01.03.2022 по 01.03.2022, 01.03.2022 на рахунок позивача було зараховано 201 646,35 грн, в графі деталі операції вказано - "Зарплата, ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_1 . Коментар до платежу: Hroshove zabezpechennia-na vykonannia rishennia Vosmoho apeliatsiinoho administratyvnoho sudu vid 01 hrudnia 2021 roku u spravi 300/358" (зворотній бік а.с.8).

Згідно з довідкою виданою Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", на рахунок ОСОБА_1 31.03.2025 о 12:30:10 зараховано 68 797,52 грн - "заробітна плата згідно рішення суду по справі 300/4202/22 А4267" (а.с.9).

Представник позивача у позовній заяві стверджує, що ВЧ НОМЕР_1 не виплатила ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2020 по 31.03.2025.

Таким чином, вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2020 по 31.03.2025 (згідно норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Порядку №100, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (надалі, також Закон №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону №2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (надалі, також Закон №2232-XII) (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 24 Закону №2232-XII (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положенням статті 3 Кодексу законів про працю України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

При цьому, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими спеціальними підзаконними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовано дане питання й іншими нормативними актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення зі служби військовослужбовців.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Таким чином, оскільки спеціальним законодавством не врегульовано питання строків здійснення розрахунків з військовослужбовцями при їх звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України.

Статтею 47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Матеріалами справи підтверджено, що позивача виключено з особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 29.10.2020, а остаточний розрахунок з позивачем виплат, які мали були виплачені позивачу проведено 31.03.2025.

Тому доводи позивача про протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач у позовній заяві просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2020 по 31.03.2025.

Водночас, початкова дата, визначена позивачем у позовній заяві 07.03.2020, є необгрунтованою та не підтверджується жодними належними доказами, адже, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.10.2020 №278 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 з 29.10.2020.

Суд повторно констатує, що позивач у позовній заяві не наводить жодних аргументів стосовно початкової дати 07.03.2020.

Такими чином, суд зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем мав бути проведений 29.10.2020 в день звільнення.

Натомість належні до виплати суми були виплачені лише 31.03.2025.

Судом встановлено, що днем звільнення позивача є саме 29.10.2020, а тому першим днем затримки розрахунку є 30.10.2020.

Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 31.03.2025, а тому останнім днем є 30.03.2025.

Стосовно періодів, за які необхідно стягнути середній заробіток, суд зазначає наступне.

З моменту набрання чинності Законом №2352-IX (з 19.07.2022) положення статті 117 КЗпП України (в попередній редакції) втратили чинність, внаслідок чого змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію цієї статті.

Тобто, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX.

При цьому, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України у редакції Закону №3248-IV та були припинені на момент чинності дії цієї статті в редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції), а у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми цієї статті (у новій редакції Закону № 2352-IX).

Тобто, спірний період щодо стягнення середнього заробітку у цій справі та застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України умовно варто поділити на дві частини: до 19.07.2022 (до набрання чинності Закону № 2352-IX) та після запроваджених до неї змін, що діють з 19.07.2022.

Такий підхід узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.04.2024 у справі №360/380/23, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 14.03.2024 у справі №560/6960/23, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22.

Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22 і суд вважає його застосовним до спірних правовідносин.

Отже, враховуючи постанову Верховного Суду від 29.01.2024 у справі №560/9586/22 спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 (дві) частини: з 30.10.2020 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 30.03.2025.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (станом на період з 30.10.2020 по 18.07.2022), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, до 18.07.2022, законодавство передбачало обов`язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за весь період затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції станом на період з 30.10.2020 по 18.07.2022) виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється за весь період такої затримки, у зв`язку із чим в даному випадку період затримки з 30.10.2020 по 18.07.2022 становить 627 календарних днів.

Період стягнення з 19.07.2022 по 30.03.2025 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ, роботодавець повинен виплатити середній заробіток на користь позивача за період з 19.07.2022 по 19.01.2023.

За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції відповідно до Закону від 01.07.2022 №2352-ІХ) виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у зв`язку із чим в даному випадку період затримки з 19.07.2022 по 19.01.2023 становить 184 календарних дня.

Таким чином, загальний період затримки, який підлягає стягненню становить 811 календарних днів (627 + 184).

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі, також Порядок №100).

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, згідно з чинним законодавством, нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.

Як встановлено судом, відповідно до довідки про доходи від 16.05.2025 Вих.5/2828 розмір грошового забезпечення позивача за два повні місяці перед звільненням становив: за серпень 2020 року 22 019,67 грн, за вересень 2020 року 22 019,67 грн., усього 44 039,34 грн.; при діленні цієї суми на 61 день - середньоденне (в календарних днях) грошове забезпечення становить 721,95 грн.

Відтак, відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП України правил, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум коштів за період з 30.10.2020 (наступний день після виключення зі списків особового складу частини) по 18.07.2022 в розмірі 452 666,65 гривень, обчисленої за формулою 721,95 гривень (середньоденне грошове забезпечення) х (помножене на) 627 (календарні дні періоду затримки виплат) та за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 в розмірі 132 838,80 гривень, обчисленої за формулою 721,95 гривень (середньоденне грошове забезпечення) х (помножено на) 184 (календарні дні періоду затримки виплат).

Тобто загальний розмір заборгованості відповідача, за період з 30.10.2020 по 18.01.2023) становить 585 505,45 грн (452 666,65 грн + 132 838,80 грн).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статті 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц):

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

Суд зазначає, що порівнюючи розміри несвоєчасно виплачених позивачу сум (270 443,87 грн) з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 30.10.2020 по 18.07.2022 (452 666,65 грн) суд дійшов висновку, що такі є очевидно неспівмірними.

За таких обставин суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що істотність частки невиплаченої суми грошового забезпечення позивача в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 30.10.2020 по 18.07.2022 складає 59,74% (270 443,87 грн (грошове забезпечення позивача, виплачене з порушенням термінів) / 452 666,65 грн (середній заробіток за час затримки з 30.10.2020 по 18.07.2022 розрахунку х 100).

Виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача відповідачу слід виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.10.2020 по 18.07.2022 у розмірі 269 228,25 грн, тобто 59,74% від 452 666,65 грн (загальна сума заборгованості).

Таким чином, загальна сума середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яку відповідачу необхідно сплатити позивачу складає 402 067,05 (269 228,25 (за період з 30.10.2020 по 18.07.2022) + 132 838,8 (за період з 19.07.2022 по 18.01.2023).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні .

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач повністю не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що позивач на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи, свідченням чого є посвідчення серії НОМЕР_3 від 24.10.2016 (зворотній бік а.с.9).

З огляду на не понесення позивачем судових витрат по сплаті судового збору, а також за відсутності доказів оплати сторонами інших судових витрат у справі, керуючись частиною 5 статті 139 КАС України в суду відсутні правові підстави для розподілу судових витрат на момент ухвалення цього рішення.

Доказів понесення сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.10.2020 року по 30.03.2025 року (згідно з нормами статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 402 067 (чотириста дві тисячі шістдесят сім) гривень 05 (п`ять) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ;

відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 .

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.