Справа № 160/2145/19
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2025 рокуСправа №160/2145/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень,
06.03.2019 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), у якій позивач просила:
- скасувати податкові повідомлення-рішення про застосування фінансових санкцій у повному обсязі:
- закрити за рішенням суду Фізичну-особу підприємця ОСОБА_1 так як не працює і не одержує прибутку, і не має фінансової можливості сплачувати ЄСВ у сумі 918,06 грн кожен місяць.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2019 (суддя Олійник В.М.) провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2019 у задоволенні адміністративного позову - відмовлено повністю.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.01.2020 (колегія суддів у складі головуючого - судді Баранник Н.П., суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.) апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2019 у справі №160/2145/19 - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16.04.2025 (колегія суддів у складі головуючого судді - Бившевої Л.І., суддів: Хохуляка В.В., Ханової Р.Ф.) касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2019 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30.01.2020 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень від 15.02.2018 №, №, №, №, №, № та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску від 15.02.2018 №, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2019 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30.01.2020 залишено без змін.

28.04.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з Верховного Суду надійшли матеріали адміністративної справи №160/2145/19.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями, адміністративну справу №160/2145/19 розподілено головуючому судді Голобутовському Р.З.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.05.2025 допущено заміну відповідача у справі №160/2145/19 з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області () на Головне управління ДПС у Дніпропетровській області ().

Допущено заміну відповідача у справі №160/2145/19 з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () на Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремлений підрозділ (код ЄДРПОУ ВП 44118658).

Прийнято до свого провадження адміністративну справу №160/2145/19 за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішень.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.10.2025 витребувано у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області:

- письмові пояснення щодо обраного контролюючим органом періоду останніх 12 календарних місяців, згідно наданих до перевірки фіскальних звітних чеків та книги обліку доходів та витрат (ф. 10) ФОП ОСОБА_1 загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів у періоді з 10.07.2015 по 30.06.2016 склала 1051537,50 грн., відповідно до висновків Верховного Суду;

- письмові пояснення щодо розрахунку контролюючим органом загальної суми від здійснення позивачем операцій з постачання товарів/послуг;

- належним чином засвідчені копії наданих до перевірки фіскальних звітних чеків та книги обліку доходів та витрат (ф. 10) ФОП ОСОБА_1 загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів у періоді з 10.07.2015 по 30.06.2016.

17.10.2025 представником відповідача направлено до суду через автоматизовану систему «Електронний суд» письмові пояснення на виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.10.2025, в якому позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначено, що позивачем в порушення вимог п.51.1 ст.51, пп.б п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України не подані до контролюючого органу розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків (форма 1ДФ), щодо доходів виплачених на користь ФОП ОСОБА_2 у періоді з 01.07.2015 по 31.12.2015 в сумі 31941,99 гривень. Тобто з вищенаведеного випливає, що контролюючим органом було обрано період тривалістю 12 місяців з огляду на вимоги п. 181.1 Податкового кодексу України, відповідно до якого обов`язок щодо реєстрації платником податку на додану вартість виникає у разі перевищення обсягу оподатковуваних операції з постачання товарів (послуг) у розмірі 1 000 000 грн. протягом останніх 12-ти календарних місяців. Саме для встановлення факту перевищення зазначеного порогу контролюючим органом було здійснено аналіз діяльності ФОП ОСОБА_1 за послідовний 12-місячний період. Також представником відповідача вказано, що згідно даних обліку та звітності, декларацій про доходи в період з 16.04.2015 р. по 31.12.2016 р. позивач здійснювала роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. За даними перевірки оподаткування одержаних доходів від здійснення господарської діяльності за перевіряємий період позивач здійснювала на загальній системі оподаткування, обліку і звітності. Перевіркою правильності визначення доходу за перевіряємий період, відображеного в податковій декларації про майновий стан і доходи, з даними про суми оподатковуваного доходу, визначеними в ході перевірки, встановлено завищення доходу за 2015 рік на 22096,36 грн., за 2016 рік на 57341,25 гривень. Перевіркою правильності визначення документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю позивача, відображених у податкових деклараціях про майновий стан і доходи з даними про суми витрат, визначеними в ході перевірки встановлені розбіжності в сумі 109731,33 грн., у тому числі за 2015 рік - 42390,08 грн., за 2016 рік - 67341,25 гривень. Крім того, позивачем також порушено вимоги пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України у частині ненарахування, неутримання та несплати військового збору у сумі 304,40 гривень. В порушення вимог п. 181.1 ст.181, п. 183.2 ст.183 Податкового кодексу України, позивачем в термін до 11.07.2016 не подано до Західно-Донбаської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровської області реєстраційну заяву про реєстрацією її платником ПДВ. В порушення вимог п.203.1 ст.203 Податкового кодексу України податкові декларації з податку на додану вартість за період липень - грудень 2016 року до контролюючого органу не надавались. Віднесення до витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманим доходом, зокрема плати за ліцензію підпунктом 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України не передбачено, у редакції, що діяла у 2016 році.

07.11.2025 позивачем надано до суду копії наданих до перевірки фіскальних звітних чеків та книги обліку доходів та витрат (ф. 10) ФОП ОСОБА_1 загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів у періоді з 10.07.2015 по 30.06.2016, на виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.10.2025.

Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку платника з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 16.04.2015 по 31.12.2016, за результатами якої складено акт від 24.01.2018 №2570/04-36-13-05/ НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).

Перевіркою встановлено: завищення платником доходу за 2015 рік на суму 22096,36 грн, за 2016 рік на суму 57341,25 грн; завищення витрат на загальну суму 109731,33 грн, у тому числі за 2015 рік на суму 42390,08 грн, за 2016 рік на суму 67341,25 грн, яке відбулось внаслідок включення до витрат плати за ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами; неоплачених витрат на придбання товару; а до складу інших витрат, витрат на сплату акцизного податку.

Наведені порушення призвели до заниження платником чистого оподатковуваного доходу у періоді з 16.04.2015 по 31.12.2016 на суму 30297,72 грн, в тому числі за 2015 рік на суму 20293,72 грн, за 2016 рік на суму 10000,00 грн.

Також перевіркою встановлено порушення платником вимог пункту 177.2 статті 177, пункту 177.4 статті 177 ПК України, а саме, завищення витрат та заниження оподатковуваного доходу в період з 16.04.2015 по 31.12.2015 та з 01.01.2016 по 31.12.2016, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності за перевіряємий період на суму 4844,08 грн, в тому числі за 2015 рік на суму 3044,08 грн, за 2016 рік на суму 1800,00 грн.

Крім того, перевіркою встановлено порушення платником вимог пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України в частині ненарахування, неутримання та несплати військового збору у сумі 304,40 грн.

Також, в акті перевірки було вказано, що згідно з наданими до перевірки фіскальними звітними чеками та книги обліку доходів та витрат, загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів у періоді з 10.07.2015 по 30.06.2016 склала 1051537,50 грн. Враховуючи зазначене, контролюючий орган дійшов висновку про порушення платником вимог пункту 181.1 статті 181, пункту 183.2 статті 183 ПК України, а саме, платником в термін до 11.07.2016 не подано до контролюючого органу реєстраційну заяву про реєстрацією позивача платником податку на додану вартість, як і не подано податкові декларації з податку на додану вартість за період липень-грудень 2016 року до контролюючого органу. Контролюючий орган в акті перевірки дійшов висновку, що отриманий платником дохід у період з 11.07.2016 по 31.12.2016 в сумі 582496,00 грн є об`єктом оподаткування податком на додану вартість, внаслідок чого платнику збільшено податкове зобов`язання з податку на додану вартість на суму 116499,20 грн.

На підставі висновків акта перевірки контролюючим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 15.02.2018:

№, яким позивачу збільшено грошові зобов`язання з податку на додану вартість за основним платежем в сумі 116499,20 грн, за штрафними санкціями у розмірі 29124,80 грн;

№, яким платнику збільшено грошові зобов`язання з податку на додану вартість за штрафною санкцією у розмірі 1020,00 грн;

№, яким платнику збільшено грошові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем в сумі 4844,08 грн, за штрафними санкціями у розмірі 1211,02 грн;

№, яким платнику збільшено грошові зобов`язання за штрафною санкцією у розмірі 510,00 грн;

№, яким платнику збільшено грошові зобов`язання за штрафною санкцією у розмірі 510,00 грн;

№, яким платнику збільшено грошові зобов`язання з військового збору за основним платежем в сумі 304,40 грн, за штрафними санкціями у розмірі 263,60 грн.

Також контролюючим органом прийнято рішення від 15.02.2018 №, яким до платника застосовані штрафні санкції в сумі 2552,57 грн за донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Позивач, вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення та рішення протиправними та такими, що порушують її законні права та інтереси, звернулась з цим позовом до суду.

При цьому, суд також враховує і наступне.

Верховний Суд, направляючи вказану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, дійшов наступних висновків.

По-перше, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій, надаючи оцінку правомірності прийняття контролюючим органом оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, не з`ясували правомірність проведення перевірки, не надали оцінку посиланням позивача на порушення порядку проведення перевірки.

По-друге, Верховний Суд зауважив на тому, що у акті перевірки, згідно наданих до перевірки фіскальних звітних чеків та книги обліку доходів та витрат (ф. 10) ФОП ОСОБА_1 загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів у періоді з 10.07.2015 по 30.06.2016 склала 1051537,50 грн.

При цьому Верховний Суд зауважив на тому, що контролюючий орган жодним чином не обґрунтував ані обраного ним періоду останніх 12 календарних місяців, ані здійсненого ним розрахунку загальної суми від здійснення позивачем операцій з постачання товарів/послуг.

В свою чергу, суди, ухвалюючи рішення, такі обставини не встановили та не перевірили, оскільки матеріали справи не містять ані фіскальних звітних чеків, ані книги обліку доходів та витрат (ф. 10) позивача.

Разом з цим, вказані обставини входять до предмету доказування та підлягають обов`язковому встановленню судом.

Таким чином, надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами та враховуючи направлення справи на новий розгляд та висновки Верховного Суду у цій справі, суд виходить з наступного.

Щодо правомірність проведення перевірки, суд зазначає про таке..

Як вже встановлено судом, контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку платника з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 16.04.2015 по 31.12.2016, за результатами якої складено акт від 24.01.2018 №2570/04-36-13-05/ НОМЕР_1 .

Згідно із пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Відповідно до абзацу п`ятого пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Абзацом першим п.77.1 ст.77 ПК України визначено, що документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Пунктом 77.4 ст.77 ПК України встановлено, що про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Пункти 77.6, 77.9 ст.77 ПК України встановлюють, що допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу. Строки проведення документальної планової перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу. Перелік матеріалів, які можуть бути підставою для висновків під час проведення документальної планової перевірки, та порядок надання платниками податків документів для такої перевірки встановлено статтями 83, 85 цього Кодексу. Порядок оформлення результатів документальної планової перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок визначені статтею 81 ПК України.

Так, згідно з п.81.1 ст.81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

Відповідно до ч.2 ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

З аналізу наведених положень слід дійти висновку, що документальна планова виїзна перевірка платника податків проводитися посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі включення до плану графіку податкових перевірок платника податків та винесенні рішення керівника(його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленою наказом, та за умови надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії наказу про проведення документальної планової перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи копію наказу ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 05.12.2017 №6932-к «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 » та повідомлення ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 05.12.2017 №2852 про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з 26.12.2017, судом встановлено, що такі містять усі необхідні реквізити, як то дату видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється), перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова виїзна), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Наказ та направлення на перевірку підписані уповноваженими особами та скріплені печаткою контролюючого органу. Отже, містять усі обов`язкові реквізити у відповідності до положень ст.81 ПК України.

Також судом встановлено, що копія наказу про проведення документальної планової виїзної перевірки та письмове повідомлення про проведення документальної планової перевірки 08.12.2017 вручено ФОП ОСОБА_1 , що підтверджується актом перевірки та не заперечуються позивачем.

За вказаних обставин, суд робить висновок, що дії контролюючого органу до початку проведення документальної планової виїзної перевірки щодо інформування особи щодо її проведення повністю відповідали положенням чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин, і за таких умов у контролюючого органу було право розпочати перевірку платника додатків, оскільки останнім було дотримано всі передумови, передбачені податковим законодавством.

Щодо суті встановлених проведеною документальною плановою виїзною перевіркою ФОП ОСОБА_1 порушень податкового законодавства, суд встановив наступне.

Відповідно до абзаців першого, третього та восьмого пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Матеріали перевірки - це: акт (довідка) перевірки з інформативними додатками, які є його невід`ємною частиною; заперечення, надані платником податків до акта (довідки) перевірки (у разі їх наявності на час розгляду); пояснення та їх документальне підтвердження, які надані платником податків відповідно до підпункту 16.1.15 пункту 16.1 статті 16 та відповідно до абзацу другого підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 розділу I цього Кодексу.

Згідно з пунктом 86.7 статті 86 ПК України у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

Порядок оформлення результатів перевірок регулюється Порядком №727.

Пункт 1 розділу І Порядку №727 вказує на те, що його розроблено відповідно до вимог ПК та Митного кодексу України для застосування посадовими особами контролюючих органів при оформленні результатів документальних перевірок платників податків - юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, постійних представництв та представництв нерезидентів (далі - платники податків) дотримання законодавства з питань державної митної справи, про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Порядку №727 факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Згідно з підпунктом 2 пункту 4 розділу ІІІ Порядку №727 у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення необхідно, зокрема, викласти зміст порушень (у разі їх встановлення), в тому числі щодо правильності та повноти визначення фінансового результату до оподаткування згідно з бухгалтерським обліком відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, виконання законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Акт податкової перевірки є службовим документом, в якому зафіксовані виявлені при проведенні тієї або іншої податкової перевірки порушення, він є носієм доказової інформації про виявлені порушення та його зміст може бути оспорено шляхом подання до контролюючого органу за основним місцем обліку заперечень.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 74 КАС України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 75 КАС України).

Таким чином, акт перевірки є належним, допустимим та достовірним доказом у справі для встановлення обставин щодо наявності чи відсутності порушень платником податків податкового законодавства. Водночас, акт перевірки не має виключного значення для встановлення обставин у справі. Відсутність деталізації чи певні нечіткості змісту акта перевірки не можуть бути єдиною та безумовною підставою для скасування податкових повідомлень-рішень, прийнятих на підставі цього акта.

Як встановлено судом зі змісту акта перевірки, контролюючим органом при перевірці використано: свідоцтво про держреєстрацію; книгу обліку доходів та витрат (форма №10) №1; видаткові накладні на придбання товарів (робіт, послуг); первинні банківські документи; договори з контрагентами, акти виконаних робіт; книги обліку розрахункових операцій; звіт про використання РРО/(розрахункових книжок); інші документи.

Позивач не заперечує, що ці документи були досліджені під час перевірки та лягли в основу висновків щодо її результатів.

Згідно з частиною першою статті 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Аналогічна правова позиція щодо правової природи акта перевірки викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2022 року у справі №1.380.2019.004121.

Враховуючи викладене, а також надані позивачем копії наданих до перевірки фіскальних звітних чеків та книги обліку доходів та витрат (ф. 10) ФОП ОСОБА_1 загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів у періоді з 10.07.2015 по 30.06.2016, суд встановив наступне.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування встановлений у статті 177 Податкового кодексу України.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Положеннями пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1 витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2 витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3 суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

177.4.4 інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 розділу III ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 статті 138 цього Кодексу.

При цьому, витрати на придбання ліцензії та інших спеціальних дозволів, виданих державними органами для провадження господарської діяльності, не відносяться до складу операційних витрат, крім тих, вартість і строк використання яких відповідають ознакам, установленим для основних засобів розділом І Податкового кодексу, та підлягають амортизації у складі нематеріальних активів (абзац «ж» підпункту 138.10.6 пункту 138.10 статті 138 ПК України).

Згідно з підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 ПК України основні засоби - матеріальні активи, вартість яких перевищує 2500 грн. і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Відповідно до підпункту 14.1.3 пункту 14.1 статті 14 ПК України амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації).

Ліцензія на право здійснення оптової торгівлі алкогольними напоями або тютюновими виробами видається терміном на п`ять років із щорічною сплатою платежу, а ліцензія на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами - терміном на один рік із щоквартальною сплатою платежу.

Отже, фізичні особи - підприємці, які отримали ліцензії на право здійснення оптової торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами, мали право (до 01.01.2015 року) відносити на витрати щорічну суму платежу, сплачену за придбання ліцензії.

Ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади в містах, районах, районах у містах Києві та Севастополі за місцем торгівлі суб`єкта господарювання терміном на один рік і підлягають обов`язковій реєстрації в органі доходів і зборів, а у сільській місцевості - і в органах місцевого самоврядування за місцем торгівлі суб`єкта господарювання, згідно положень ст.15 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Отже, ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами з терміном дії один рік не відповідають критеріям, визначеним підпункту 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 ПК України для основних засобів.

Отже, фізичні особи - підприємці не мають права відносити на витрати суму платежу, сплачену за придбання ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями або тютюновими виробами з терміном дії один рік.

При цьому, враховуючи висновки Верховного Суду, слід зауважити і на наступному.

Відповідно до п. 3 ст. 14 Господарського кодексу України від 16.01.2003 р. №436-IV ліцензія - це документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання -- ліцензіата на провадження зазначеного у ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов. Відносини, пов`язані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом.

Як вже зазначалося, згідно з пп. 14.1.138 ст. 14 ПК України основними засобами вважаються матеріальні активи, у т. ч. запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 грн, невиробничих основних засобів та нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у його господарській діяльності, вартість яких перевищує 2500 грн і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Нематеріальними активами є:

право власності на результати інтелектуальної діяльності, у т. ч. промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані об`єктом права власності (інтелектуальної власності);

право користування майном та майновими правами платника податку в установленому законодавством порядку, у т. ч. набуті в установленому законодавством порядку права користування природними ресурсами, майном та майновими правами (пп. 14.1.120 ст. 14 ПКУ).

Таким чином, ліцензії, що засвідчують право суб`єкта господарювання - ліцензіата на провадження певного виду господарської діяльності протягом визначеного строку, видані держорганами для провадження господарської діяльності вартістю більш ніж 2500 грн зі строком дії понад рік, належать до групи 6 нематеріальних активів (право на ведення діяльності, використання економічних та інших привілеїв тощо) відповідно до пп. 145.1.1 ст. 145 ПКУ за умови виконання суб`єктом господарювання ліцензійних умов.

Отож, з аналізу вказаних норм, слідує що до складу витрат підприємця не включаються витрати на придбання (нематеріальних активів, а саме:) права власності на результати інтелектуальної діяльності.

Отже, у випадку придбання підприємцем саме права власності на результати інтелектуальної діяльності, такі витрати не можуть бути віднесені до складу витрат, що зменшують об`єкт оподаткування.

При цьому, суд також зауважує і на наступному.

Під час перевірки контролюючим органом також було встановлено, що позивачем до графи 6 Книги обліку доходів і витрат включено витрати, документально не підтверджені, що привело до заниження чистого оподаткованого доходу. Так, під час перевірки правильності витрат, відображених у деклараціях про майновий стан і доходи, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу та документально підтверджених, з даними про суми витрат, визначеними в ході перевірки, виявлено розбіжності в розмірі 10973,33грн, в тому числі у періоді з 16.04.2015 по 31.12.2015 завищено витрати на загальну суму 42390,08грн, в тому числі 12793,72 грн внаслідок включення до складу валових витрат, неоплачених витрат на придбання товару.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Положеннями пункту 177.4.1 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Документально підтвердженими витратами вважаються оплачені витрати поточного звітного періоду, а також попередніх періодів, якщо вони стосуються доходу, отриманого протягом звітного періоду, та підтверджені відповідними документами.

Також, згідно з наданою позивачем розшифровкою витрат до Додатку Ф2 декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік до складу інших витрат включені витрати на сплату акцизного податку в сумі 22096,36грн.

Згідно з пп.177.4.3 п.177.4 ст.177 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності , податку на майно).

У порушення наведеної норми позивачем в період з 16.04.2015 по 31.12.2015 включено до складу витрат суму акцизного податку в розмірі 22096,36грн, що призвело до завищення валових витрат.

Відповідно до наданої позивачем розшифровки витрат до Додатку Ф2 декларації про майновий стан та доходи за 2016 рік, до складу інших витрат включені витрати на сплату акцизного податку в сумі 57341,21грн.

Таким чином, у періоді з 01.01.2015 по 31.12.2016 позивачем в порушення вимог п.177.4 ст.177 ПК України завищено валові витрати на загальну суму 109731,29грн.

Оскільки в порушення вимог п.177.2 ст. 177, п.177.4 ст. 177 ПК України позивачем завищено валові витрати, та відповідно занижено оподатковуваний дохід у перевіряємому періоді, контролюючим органом правомірно донараховано податок на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності.

Законом України від 31.07.2015 №1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України, встановлено військовий збір.

Згідно з пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України (пп. 1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України).

Відповідно до підпункту 16-1.1.1 пункту 16-1 Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 Податкового кодексу України, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Об`єктом оподаткування фізичної особи-підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця)п.177.2 ст.177 ПК України).

Аналізуючи положення пункту 162.1 статті 162, підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, пункту 2 частини першої статті 1, пунктів 4, 5 частини першої статті 4, пункт 2 частини першої, частини третьої статті 7, частини 11 статті 8, частини другої, абзацу четвертого та п`ятого частини восьмої статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" видно, що єдиний соціальний внесок та військовий збір розраховується виходячи з чистого оподаткованого доходу суб`єкта підприємницької діяльності.

Оскільки під час перевірки виявлено заниження позивачем отриманого чистого доходу від провадження господарської діяльності, контролюючим органом було обґрунтовано, з дотриманням вимог ПК України, донараховано позивачу зобов`язання зі сплати військового збору та єдиного внеску.

Стосовно донарахування зобов`язань з податку на додану вартість та застосування штрафних санкцій суд вказує таке.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 181.1 статті 181, пункту пункту 183.10 статті 183, пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено грошове зобов`язання з податку на додану вартість, який підлягає сплаті до бюджету у сумі 116499,20 грн.

Так, відповідно до пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України, у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1 000 000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Тобто з наведеного випливає, що обов`язок зареєструватися платником ПДВ виникає у суб`єкта підприємницької діяльності за умови перевищення ним протягом останніх 12 календарних місяців виручки від здійснення операцій з постачання товарів/послуг понад 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Таким чином, для встановлення обставин пов`язаних з донарахуванням контролюючим органом грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 116499,20грн. необхідно встановити розмір виручки отриманої суб`єктом підприємницької діяльності протягом останніх 12 календарних місяців, врахувавши при цьому, що перевищення граничного розміру виручки, встановленого у пункті 181.1 статті 181 Податкового кодексу України, має бути без урахування податку на додану вартість.

Так, згідно з наданими до перевірки документами (фіскальними звітними чеками та книгою обліку доходів та витрат) загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів у період з 10.07.2015 по 30.06.2016 становить 1051537,50 грн. Тобто загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів (послуг) протягом останніх 12 календарних місяців сукупно перевищує 1000000, 00 грн. Позивач своєчасно не зареєструвалась платником ПДВ та відповідно не сплатила ПДВ. Отриманий позивачем дохід за період з 11.07.2016 по 31.12.2016 в сумі 582496,00грн вже є об`єктом оподаткування ПДВ. Сума ПДВ, яка підлягає сплаті до бюджету за період з 11.07.2016 по 31.12.2016 - 116499,20грн.

При цьому, суд бере до уваги доводи контролюючого органу, що позивачем в порушення вимог п.51.1 ст.51, пп.б п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України не подані до контролюючого органу розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків (форма 1ДФ), щодо доходів виплачених на користь ФОП ОСОБА_2 у періоді з 01.07.2015 по 31.12.2015 в сумі 31941,99 гривень. Тобто з наведеного випливає, що контролюючим органом було обрано період тривалістю 12 місяців з огляду на вимоги п. 181.1 Податкового кодексу України, відповідно до якого обов`язок щодо реєстрації платником податку на додану вартість виникає у разі перевищення обсягу оподатковуваних операцій з постачання товарів (послуг) у розмірі 1000000 грн. протягом останніх 12-ти календарних місяців. Саме для встановлення факту перевищення зазначеного порогу контролюючим органом було здійснено аналіз діяльності ФОП ОСОБА_1 за послідовний 12-місячний період.

Суд звертає увагу на те, що у позові позивач не заперечувала факту перевищення граничного обсягу доходу у періоді, визначеному контролюючим органом, та, відповідно, свого обов`язку реєстрації платником ПДВ, а лише стверджувала про свою необізнаність з цього питання.

З акту перевірки видно, що в період з 10.07.2015 по 30.06.2016 позивач не була платником ПДВ, отже сума 1051537,50 грн визначена без урахування такого податку. Наведена сума визначена на основі фіскальних звітних чеків та книги обліку доходів та витрат (стор.22-25 Акту перевірки). В книзі обліку доходів і витрат зазначаються дані без врахування ПДВ.

Пунктом 183.1 статті 183 Податкового кодексу України встановлено, що будь-яка особа, що підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, подає до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву.

Відповідно до пункту 183.2 статті 183 Податкового кодексу України у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

Згідно з п. 183.10 статі 183 ПК України будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Пунктом 123.1 статті 123 ПК України передбачено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

З урахуванням викладеного, суд не знаходить підстав і для скасування оскаржених позивачем податкових повідомлень-рішень: № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість за штрафною санкцією у розмірі 1020 грн.; № про збільшення грошового зобов`язання за штрафною санкцією у розмірі 510 грн. та № про збільшення грошового зобов`язання за штрафною санкцією у розмірі 510 грн.

Згідно з ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд враховує, чи прийняті вони з використанням повноважень та спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискредитації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь яким несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи докази надані сторонами, суд відзначає, що позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, у той час як відповідачем надано належні докази та ґрунтовні пояснення на підтвердження законності спірних рішень.

Отже, за сукупності вказаних обставин висновки контролюючого органу знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду справи, у зв`язку із чим спірні рішення є правомірним.

Поряд з цим, при вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України і матеріалів справи, суд робить висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, буд. 17А, м. Дніпро, 49005, код ЄДРПОУ ВП 44118658) про визнання протиправними та скасування рішень відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський