Справа № 300/4179/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/4179/24 пров. № А/857/10432/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Пліша М.А. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.02.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Бобров Ю.О., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 21.02.2025р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

22.05.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Івано-Франківській обл. № 73 від 24.01.2024р. про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

зобов`язати ГУ ПФ України в м.Києві зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 16.08.1994р. по 16.09.1994р., 14.10.1992р. по 21.06.1994р., з 20.09.1994р. по 25.09.1998р. згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05.03.1991р. та періоди проходження військової служби з 25.10.1982р. по 04.12.1984р., з 27.12.1984р. по 28.12.1990р. згідно військового квитка НОМЕР_2 від 25.10.1982р., повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 18.01.2024р. (а.с.1-9, 29).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.31-32).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.02.2025р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. № 73 від 24.01.2024р. про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком; зобов`язано ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу з 14.10.1992р. по 21.06.1994р., з 14.08.1994р. по 16.09.1994р., з 20.09.1994р. по 25.09.1998р. та періоди проходження військової служби з 25.10.1982р. по 04.12.1984р. та з 27.12.1984р. по 28.12.1990р.; зобов`язано ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. призначити з 01.01.2024р. ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. 1211 грн. 20 коп. судового збору (а.с.119-125).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл., який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити у повному обсязі (а.с.128-132).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що вік позивача 60 років, страховий стаж 21 рік 02 місяці 24 дні (при необхідному не менше 30 років). За результатами розгляду документів, доданих до заяви, не зараховано періоди згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05.03.1991р., а саме:

з 16.08.1994р. по 16.09.1994р., оскільки у записі про прийняття та звільнення з роботи зазначена підстава частково, порушено вимоги п.2.4 Інструкції № 58;

з 14.10.1992р. по 21.06.1994р., оскільки запис про прийняття на роботу містить виправлення, а звільнення з роботи завірено нечітким відтиском печатки;

з 20.09.1994р. по 25.09.1998р., оскільки відсутнє найменування підприємства при прийнятті, порушено вимоги п.2.14 Інструкції № 58, а також, запис скріплено печаткою, яка не містить інформації про код підприємства.

Також, не зараховано період проходження військової служби згідно військового квитка НОМЕР_2 від 25.10.1982р. з 25.10.1982р. по 04.12.1984р., з 27.12.1984р. по 28.12.1990р., оскільки прізвище містить виправлення, не відповідає паспортним даним.

При цьому ОСОБА_1 не було надано необхідних підтверджуючих документів по виявлених розбіжностях в документах під час подання заяви про призначення пенсії за віком, не долучено їх до позову.

Окрім цього, відповідач стверджує, що належним способом захисту права позивача є зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії, а не зобов`язання призначити пенсію; суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки, саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії. Питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як з`ясовано під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 18.01.2024р. до пенсійного органу із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком.

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. визначено органом, уповноваженим розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.01.2024р.

За результатами зазначеної заяви відповідачем ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. прийнято рішення № 73 від 24.01.2024р. про відмову в призначенні пенсії за віком. Підставою для такого рішення визначено відсутність необхідного страхового стажу (30 років). Зазначено, що страховий стаж заявника 21 рік 02 місяці 24 дні. До страхового стажу не зараховано згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05.03.1991р. періоди роботи: з 16.08.1994р. по 16.09.1994р., оскільки у записі про прийняття та звільнення з роботи зазначена підстава частково, порушено вимоги п.2.4 Інструкції № 58; з 14.10.1992р. по 21.06.1994р., оскільки запис про прийняття на роботу містить виправлення, а звільнення з роботи завірено нечітким відтиском печатки; з 20.09.1994р. по 25.09.1998р., оскільки відсутнє найменування підприємства при прийнятті, порушено вимоги п.2.14 Інструкції № 58, а також, запис скріплено печаткою, яка не містить інформації про код підприємства. Також, не зараховано згідно військового квитка НОМЕР_2 від 25.10.1982р. період проходження військової служби з 25.10.1982р. по 04.12.1984р., з 27.12.1984р. по 28.12.1990р., оскільки прізвище містить виправлення, не відповідає паспортним даним (а.с.13-14).

Не погоджуючись із відмовою пенсійного органу щодо призначення пенсії за віком та вважаючи достатньою тривалість страхового стажу на дату звернення з заявою про призначення пенсії, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова пенсійного органу не ґрунтується на вимогах закону, при цьому представлені позивачем документи є достатніми для призначення позивачу спірної пенсії.

Зокрема, наявна у матеріалах справи трудова книжка позивача з належно оформленими записами про займані посади та спірні періоди виконуваної роботи підтверджує страховий стаж позивача за ці періоди.

Суд врахував, що у записі трудової книжки за період з 14.10.1992р. по 21.06.1994р. міститься незначене виправлення у даті прийняття на роботу, однак із вказаного запису можна чітко ідентифікувати дату прийняття на посаду, а відтиск печатки у записі про звільнення є чітким та читабельним. Щодо запису за період з 14.08.1994р. по 16.09.1994р., то такий містить дати прийняття та звільнення з роботи, відповідний номер наказу, посаду і підприємство на якому працював позивач, підпис відповідальної особи та печатку підприємства. Також безпідставними є посилання відповідача на відсутність у записі з 20.09.1994р. по 25.09.1998р. найменування підприємства при прийнятті, оскільки у записі при прийнятті міститься печатка з найменуванням підприємства ТОВ «Україна м. Київ». Окрім цього у записах про прийняття та звільнення містяться інші читабельні печатки вказаного підприємства. Вказані записи є послідовними, чіткими, без перекреслень, містять підпис відповідальної особи та печатки підприємств. При цьому жодних неправильних чи неточних записів саме про періоди роботи позивача, у зв`язку з чим необхідно підтверджувати трудовий стаж, пенсійним органом не виявлено.

Таким чином, оскільки судом не встановлено недостовірності або неточності вказаних записів, зазначене не може бути підставою для не зарахування спірного періоду роботи позивача до його трудового стажу.

Також матеріалами справи підтверджується період проходження позивачем військової служби з 25.10.1982р. по 04.12.1984р. та з 27.12.1984р. по 28.12.1990р. При цьому у військовому квитку можна чітко ідентифікувати прізвище позивача, а вказаний спірний стаж позивача додатково підтверджується трудовою книжкою та обліково-послужною карткою до військового квитка позивача.

Отже, зазначений період військової служби позивача також підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Відтак, періоди роботи позивача з 14.10.1992р. по 21.06.1994р., з 14.08.1994р. по 16.09.1994р., з 20.09.1994р. по 25.09.1998р. та періоди проходження військової служби з 25.10.1982р. по 04.12.1984р. та з 27.12.1984р. по 28.12.1990р. необхідно зарахувати до його страхового стажу. Таким чином, страховий стаж позивача складає більше 30 року.

Водночас суд зауважив, що дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган ПФ України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл., тому в задоволенні позову до ГУ ПФ України в м.Києві з цього приводу слід відмовити.

При цьому, враховуючи, що позивач досяг необхідного віку та має достатній страховий стаж, а тому належним способом захисту порушеного права позивача буде призначення йому пенсії за віком з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 01.01.2024р.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Конституцією України, Законом України № 1788-XIІ від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XIІ/, Законом України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-IV/, який набрав чинності 01.01.2004р.

Частиною 1 ст.9 Закону № 1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 цього Закону. Зокрема, право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року за наявності страхового стажу не менше 31 року.

Відповідно до статті 56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

У ст.1 Закону №1058-ІV наведено наступні визначення:

пенсія-щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст. 24 Закону №1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р., відповідно до п.1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п.3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У частині незарахованих до страхового стажу позивача спірних періодів роботи колегія суддів враховує, що згідно з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р., чинної на час звільнення позивача з роботи, встановлено, що у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 трудової книжки «Відомості про роботу» пишеться: «прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво» із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у «Класифікаторі професій».

Відповідно до п.2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 05.03.1991р. позивач у період з 14.10.1992р. по 21.06.1994р. працював муляром 5-го розряду, з 14.08.1994р. по 16.09.1994р. - муляром 3-го розряду, з 20.09.1994р. по 25.09.1998р. муляром 5 розряду (а.с.70-73).

При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, у записі трудової книжки за період з 14.10.1992р. по 21.06.1994р. міститься незначене виправлення у даті прийняття на роботу, однак із вказаного запису можна чітко ідентифікувати дату прийняття на посаду, а відтиск печатки у записі про звільнення є чітким та читабельним.

Щодо запису за період з 14.08.1994р. по 16.09.1994р., то такий містить дати прийняття та звільнення з роботи, відповідний номер наказу, посаду і підприємство на якому працював позивач, підпис відповідальної особи та печатку підприємства.

Водночас безпідставними є посилання пенсійного органу на відсутність у записі у трудовій книжці за період з 20.09.1994р. по 25.09.1998р. найменування підприємства при прийнятті, оскільки у записі при прийнятті міститься печатка з найменуванням підприємства ТзОВ «Україна м.Київ», хоча й не зовсім чітка (зазначеній печатці більше 30 років). Окрім цього у записах про прийняття та звільнення містяться інші читабельні печатки вказаного підприємства (а.с.73).

Апеляційний суд враховує, що позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.

Вказані записи у трудовій книжці скріплені і засвідчені підписами вповноважених осіб роботодавця та відповідними печатками, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018р. у справі №687/975/17.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018р. у справі № 754/14898/15-а.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що згідно з ч.3 ст.44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків у органів ПФ України під час вирішення питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.

Органи ПФ України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

При цьому, позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. безпідставно не зарахувало до страхового стажу позивача періоди роботи з 14.10.1992р. по 21.06.1994р., з 14.08.1994р. по 16.09.1994р., з 20.09.1994р. по 25.09.1998р.

Окрім цього, апеляційний суд враховує, що відповідно до абз.2 п.1 ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Встановлено, що у період з 25.10.1982р. по 04.12.1984р. та з 27.12.1984р. по 28.12.1990р. позивач був призваний на військову службу та проходив службу в армії, що підтверджується записами у військовому квитку НОМЕР_2 від 25.10.1982р. та обліково-послужною карткою (а.с.19-22, 39-40).

Також період проходження позивачем військової служби з жовтня 1982 року по грудень 1990 року підтверджується записами трудової книжки НОМЕР_1 від 05.03.1991р. (а.с.17).

При цьому безпідставними є посилання пенсійного органу, як підставу для відмову у зарахування стажу, на те, що прізвище у військовому квитку містить виправлення, що не відповідає паспортним даним, оскільки у військовому квитку можна чітко ідентифікувати прізвище позивача, а вказаний спірний стаж позивача додатково підтверджується трудовою книжкою та обліково-послужною карткою до військового квитка позивача.

Таким чином, період військової служби позивача також підлягає зарахуванню до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком.

Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. № 73 від 24.01.2024р. про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком є протиправним, через що правильно скасовано судом першої інстанції.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Пунктом 1 ч.1 ст.45 Закону України № 1058-ІV передбачено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії (18.01.2024р.) досяг відповідного віку (понад 60 років); наявний у позивача страховий, враховуючи висновки суду, становить не менше 31 року.

Таким чином, судом першої інстанції правильно зобов`язано ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. призначити з 01.01.2024р. ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також апеляційний суд враховує, що у справі, яка розглядається судом встановлено, що ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком рішенням ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. № 73 від 24.01.2024р.

Отже, дії зобов`язального характеру щодо здійснення призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, зарахувавши при цьому до страхового стажу періоди роботи, має вчинити територіальний орган ПФ України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024р. у справі № 460/38580/22, від 24.05.2024р. у справі № 460/17257/23.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ в Івано-Франківській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.02.2025р. в адміністративній справі № 300/4179/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді М.А. Пліш
Р. Б. Хобор
Дата складання повного судового рішення: 22.12.2025р.