Справа № 400/9923/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/9923/25

Головуючий І інстанції: Мороз А.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту ухвали - 22.10.2025р.) про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області та Управління державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

15.09.2025р. ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДКСУ у Миколаївській області та УДКСУ у Вознесенському районі Миколаївської області, в якому просила суд:

- зобов`язати відповідачів солідарно зарахувати до стажу державної служби період роботи на посаді бухгалтера Вознесенського змішторгу з 07.08.1978р., з 09.12.1982р. на посаді економіста планово-економічного відділу, а з 21.12.1981р. - в Управлінні торгівлі виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів по 01.10.1992р., а також період з 01.11.1993р. по 24.12.1993р. - на посаді старшого економіста ФМХ та старшого ревізора-інспектора госдоходів Вознесенського міськфінвідділу Вознесенської міської ради народних депутатів;

- зобов`язати відповідачів солідарно здійснити перерахунок їй всіх виплат по заробітній платі, матеріальної допомоги, відпускних, заохочувальних та компенсаційних виплат, а також виплатити донараховану та невиплачену частину заробітної плати за період з 01.03.2007р. по 05.05.2011р.;

- зобов`язати відповідачів солідарно нарахувати та виплатити їй індексацію донарахованих та невиплачених сум грошових доходів у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» за період з 01.03.2007р. по день звільнення 05.05.2011р.;

- зобов`язати відповідачів солідарно нарахувати та виплатити їй компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у відповідності до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»;

- зобов`язати відповідачів солідарно нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на день ухвалення судом рішення;

- зобов`язати відповідачів солідарно надати їй довідку про заробітну плату працюючого державного службовця у відповідності до «Порядку призначення пенсії деяким категоріям осіб» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016р. №622);

- стягнути з відповідачів солідарно на її користь у відшкодування моральної шкоди 100000 грн.

Разом із позовною заявою позивачем подано клопотання про звільнення її від сплати судового збору, яке мотивовано її скрутним матеріальним становищем. Позивач зазначила, що не має іншого доходу, окрім пенсійної виплати, яка є незначною та з урахуванням стану здоров`я та інвалідності, що вимагає додаткових витрат, а тому просила суд звільнити її від сплати судового збору.

06.10.2025р. ухвалою судді Миколаївського окружного адміністративного суду у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору - відмовлено та позовну заяву - залишено без руху.

При цьому, позивачу було надано строк на усунення недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку із зазначенням підстав для поновлення з наданням доказів на підтвердження цих підстав; надання документа про сплату судового збору в розмірі 6298,24 грн.; розрахунку суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та надання до суду позовної заяви, яка повинна відповідати ст.160 КАС України, у тому числі, із зазначенням обґрунтованого розрахунку суми стягнення; надання уточненої позовної заяви (з її копіями відповідно до кількості учасників справи), з визначеним змістом позовних вимог та викладом обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до кожного з відповідачів.

17.10.2025р. позивач подала до суду заяву про усунення недоліків, в якій наведені міркування та пояснення щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду; щодо правової природи вимоги про зобов`язання відповідачів зарахувати до стажу державної служби періоди роботи з 07.08.1978р., з 09.12.1982р., з 21.12.1981р. по 01.10.1992р. та з 01.11.1993р. по 24.12.1993р.; щодо застосування ч.5 ст.122 КАС України; щодо строку звернення до суду з вимогою про зобов`язання видати довідку про заробітну плату відповідно до «Порядку призначення пенсії деяким категоріям осіб» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016р. №622); щодо вимоги сплатити судовий збір; щодо приведення позовної заяви у відповідність до ст.ст.160,161 КАС України, з визначеним змістом позовних вимог та викладом обставин, якими обґрунтовуються вимоги до кожного з відповідачів та вказати саме належного відповідача.

Також, у поданій заяві позивач просила повторно розглянути клопотання про звільнення її від сплати судового збору із урахуванням наданих відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 03.09.2025р. і протоколу перерахунку пенсії у зв`язку з індексацією від 26.02.2025р. Окрім цього, ОСОБА_1 просила враховувати довідку МСЕК від 25.03.2011р. №296376 про встановлення 3 групи інвалідності безстроково.

Однак, ухвалою судді Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.10.2025р. у задоволенні повторного клопотання про звільнення від сплати судового збору було відмовлено, а позовну заяву ОСОБА_1 - повернуто позивачці у відповідності до п.1 ч.4 ст.169 КАС України.

Одночасно, позивачу було роз`яснено, що повернення адміністративного позову не позбавляє її права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, позивач 07.11.2025р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваної ухвали, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просила скасувати ухвалу судді Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.10.2025р. та направити дану справу для продовження її розгляду до суду 1-ї інстанції.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025р. клопотання позивача про звільнення її від сплати судового збору - задоволено, відкрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

24.11.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.294 та ч.2 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про наявність достатніх підстав для її задоволення.

Як передбачено п.6 ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч.ч.1,2 ст.169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст.ст.160,161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Аналіз наведених норм свідчить, що залишення позовної заяви без руху - це тимчасовий захід, який застосовується судом з метою усунення позивачем недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання. Недоліки можуть стосуватися як позовної заяви (змісту та форми), так і порядку подання.

При цьому, варто зазначити, що оцінка позовної заяви та констатація певних недоліків у ній є суб`єктивною. Водночас, беручи до уваги завдання суду забезпечити розгляд і вирішення справи в розумний строк, суд може не залишати позовну заяву без руху, якщо ці недоліки є неістотними, можуть бути усунуті в процесі підготовки справи до судового розгляду і не впливають на оцінку обставин, які є підставою для відкриття провадження у справі. Подання ж доказів можливе на наступних стадіях процесу, а тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 27.07.2022р. у справі №320/7112/21.

Приймаючи спірну ухвалу та повертаючи заявлений позов позивачу на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України, суддя Миколаївського окружного адміністративного суду послався виключно на відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Разом із тим, судова колегія вважає наведений висновок суду 1-ї інстанції необґрунтованим, безпідставним та передчасним, з огляду на наступне.

Так, за змістом ч.1 ст.133 КАС України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

При цьому, у силу ч.ч.1,2 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення та звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI передбачено пільги щодо сплати суми судового збору, та ч.1 цієї ж статті визначені особи, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Умови, за яких суд може, зокрема, відстрочити сплату судового збору та перелік суб`єктів, до яких таке відстрочення застосовується, обумовлені ст.8 Закону №3674-VI.

Відповідно до ч.1 цієї статті, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити, звільнити від сплати або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5% розміру річного доходу позивача-фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; а також г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Частиною 2 ст.8 Закону №3674-VI закріплено те, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у ч.1 цієї статті.

Отже, суд наділений повноваженнями зменшити тягар судових витрат для особи, яка до нього звертається. Водночас, конструкція даних правових норм дає підстави для висновку, що зменшення тягаря судових витрат, якого зазнає сторона, є не обов`язком суду, а саме його повноваженням як формою суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин.

Так, при поданні позовної заяви позивач заявила клопотання про звільнення її від сплати судового збору, яке мотивоване «скрутним» матеріальним становищем. Зокрема, останньою зазначено про те, що вона досягла пенсійного віку, має тільки єдиний дохід - пенсію та інших не має. При цьому, відповідно до наданих доказів щодо її матеріального становища за попередній 2024р., позивачем було отримано дохід у розмірі 2710,83 грн. та лише починаючи з 01.03.2025р. їй також щомісячно виплачується пенсія у розмірі - 5845,72 грн.

Як доказ зазначених вище обставин, позивач надала до суду попередньої інстанції відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 03.09.2025р. за період з січня 2024р. по грудень 2024р., а також протокол перерахунку її пенсії від 26.02.2025р., з яких чітко вбачається, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) отримала за попередній календарний 2024р. виключно 2710,83 грн. доходу з продажу нерухомого майна та, починаючи з 01.03.2025р., отримує пенсійні виплати лише у розмірі - 5845,72 грн.

Однак, повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд в ухвалі від 22.10.2025р. вказав, що нею не було надано відомості про виплачену пенсію за 2024р., як і не підтверджено той факт, що розмір судового збору перевищує 5% розміру її річного доходу за попередній рік, що, у свою чергу, не відповідає підставам для звільнення від сплати судового збору, що визначені у п.1 ч.1 ст.8 Закону №3674-VI.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду та зазначає таке.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявника на доступ до правосуддя (справа «Креуз проти Польщі»), оскільки формування справедливих принципів оплати судового збору характеризує рівень доступності до правосуддя у країні.

Це пов`язано із тим, що, на думку Європейського суду з прав людини, судовий збір є таким «обмежувальним заходом», який попереджає подання необґрунтованих і безпідставних позовів та перенавантаження судів (справа «Шишков проти Росії»).

Разом із тим, Європейський суд з прав людини виходить також із того, що судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що, із урахуванням фінансового положення заявника, може бути ним сплачений. Адже невиправдано великий його розмір, який не враховує фінансове положення заявників, а розраховується на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя. Зокрема, така позиція була викладена у справі «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії».

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства»).

Водночас, «право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому, що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «прав та обов`язків», п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети («Креуз проти Польщі»).

Однак, застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (справа «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства», справа «Файєд проти Сполученого Королівства»).

Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Між тим, ураховуючи положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, сплата судових витрат не має перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Проте, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Судова колегія зазначає про те, що за змістом ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною 2 ст.55 Конституції України гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011р. №19-рп/2011 підкреслив значущість положень ст.55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій або ж бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Як уже зазначалося вище, у КАС України конституційне право особи на звернення до суду конкретизоване в ч.1 ст.5, за змістом якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Колегія суддів не заперечує того, що позивачем дійсно не було виконано буквальні вимоги про сплату судового збору, які були викладені в ухвалі суду про залишення позову без руху, проте нею підтверджено фактичний намір і вчинено активні дії задля вирішення питання стосовно звільнення її від сплати судового збору, що свідчить про стійкий та реальний намір домогтися доступу до оскарження рішення (або дій) суб`єкта владних повноважень будь-яким можливим шляхом, а судом попередньої інстанції, при цьому, взагалі не враховано її майнового стану.

Так, позивачем було надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 03.09.2025р. за період з січня 2024р. по грудень 2024р. (за попередній календарний 2024р.), а також протокол перерахунку пенсії від 26.02.2025р., тобто відомості, як в своїй сукупності цілком беззаперечно давали можливість встановити як місячний розмір, призначеної лише у 2025р., пенсії, так і скрутне матеріальне становище позивача, що є безумовним та не ставиться під сумнів.

З поданої довідки про доходи вбачається, що у травні 2024р. позивач отримала лише - 2710,83 грн. доходу від продажу нерухомого майна, у той час як інформація про доходи за період з січня 2024р. по квітень 2024р. та з червень 2024р. по грудень 2024р. відсутня.

Так, дохід позивача становив 2710,83 грн., а 5% з суми отриманого доходу за відповідний календарний рік - 135,54 грн., тоді як сума судового збору, обрахованого судом першої інстанції та належала до сплати за подання даної позовної заяви - 6298,24 грн. Разом із тим, інші доходи або ж відомості про отримання позивачкою будь-яких інших виплат, за рахунок яких можливо б було здійснити оплату судового збору - відсутні.

Долаючи перешкоди на шляху до оскарження протиправних дій (чи бездіяльності) відповідача, ОСОБА_1 подавала двічі клопотання про звільнення від судового збору, до якого додавала необхідні для вирішення зазначеного питання документи, зокрема, і довідку до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №296376 про встановлення їй інвалідності ІІІ групи.

Отже, враховуючи матеріальне становище позивача, підтверджене відповідними доказами, з метою забезпечення права останньої на доступ до правосуддя, судова колегія дійшла висновку, що в розглядуваному випадку наявні підстави, визначені у ст.8 Закону №3674-VI для звільнення її від сплати судового збору.

Подібна правова позиція відносно визначення правових підстав для зменшення тягара судових витрат щодо сплати судового збору, якого зазнає фізична особа - пенсіонер, викладена Верховним Судом у постанові від 01.06.2022р. у справі №420/3304/19, яка, з огляду на ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню судом апеляційної інстанції під час вирішення спірних правовідносин.

Як наслідок, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє порушене на його думку право в суді. Інакший підхід був би виявом «надмірного формалізму» та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правилами ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду 1-ї інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

У відповідності до ч.3 ст.312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З урахуванням вищенаведеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, ухвала судді Миколаївського окружного адміністративного суду - скасуванню, а справа - направленню до того ж суду для продовження розгляду по суті.

Керуючись ст.ст.169,241,243,308,311,312,320,321,322,325,328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу судді Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року - скасувати та направити справу №400/9923/25 до суду першої інстанції - для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено: 23.12.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: К.В. Кравченко

В.О. Скрипченко