Справа № 320/46176/23
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Беспалов О.О.

Ключковича В.Ю.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу до Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності, Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності(відповідач-1) та Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України(відповідач-2), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019;

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.09.2019 року;

- зобов`язати Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.09.2019 року;

- зобов`язати Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України після прийняття рішення Управлінням екологічної безпеки та протимінної діяльності нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.09.2019 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково:

-визнано протиправною бездіяльність Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 вересня 2019 року;

- зобов`язано Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 вересня 2019 року;

- в іншій частині адміністративного позову в задоволенні відмовлено.

Не погодившись з ухваленим судовим рішенням, відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги з мотивів її необґрунтованості, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є учасником бойових дій та з 23.09.2014 проходив військову службу в Управлінні екологічної безпеки та протимінної діяльності.

Наказом начальника Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності (відповідач-1) від 25.09.2019 № 140 підполковника ОСОБА_1 , старшого офіцера відділу інформаційно-аналітичного забезпечення та координації протидії саморобним вибуховим пристроям, звільненого наказом директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 17 вересня 2019 року № 240 у запас за підпунктом "5" (за станом здоров`я) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу - 25.09.2019.

В наказі № 140 відмічено про отримання позивачем грошової допомоги на оздоровлення за 2019 та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Також, згідно вказаного наказу відповідачем-1 прийнято рішення про виплату позивачу грошової компенсації за 45 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019та грошову допомогу при звільненні за 25 календарних років у розмірі 50% місячного грошового забезпечення.

На звернення позивача, листом від 02.05.2023 Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності повідомило, що в період з 2015 по 2019 позивачу додаткова відпустка не надавалась. Звернень (рапортів) від позивача про отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки до Командування Управління не надходило.

Листом від 02.05.2023 Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України на звернення позивача повідомив, що «…нарахування та виплата грошової компенсації за не використану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - грошова компенсація) військовослужбовцям апарату Міністерства оборони України та установ і військових частин, зарахованих на фінансове забезпечення до Міністерства оборони України здійснюється на підставі наказів керівників відповідних установ. Ведення обліку відпусток військовослужбовців Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності відноситься до повноважень зазначених органів військового управління.

Витяги з наказів начальника Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності про виплату позивачу грошової компенсації за 2015 - 2019 роки до Департаменту соціального забезпечення не надходили. В наказі про виключення позивача із списків особового складу Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності у зв`язку із звільненням з військової служби інформація про виплату грошової компенсації відсутня».

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідачів щодо ненарахування та невиплати компенсації за не використану додаткову відпустку, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991(далі-Закон№2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII та «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. А тому доводи відповідача про те, що позивач має право на таку компенсацію лише за останній рік, який передував звільненню, на думку суду, є безпідставними.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу служби в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 у справі Тимошенко проти України (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Таким чином, на час прийняття наказу №140 від 25.09.2019 про виключення позивача зі списків особового складу, Відповідачем-1 протиправно не було прийнято рішення щодо проведення з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 рік.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, вказаними в постанові від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Отже, суд першої інстанції вірно вважав протиправною бездіяльність відповідача-1. Наразі, дійшов помилкового висновку, що бездіяльність полягала саме у ненарахуванні та невиплаті даного виду грошової компенсації.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що позивач проходив службу в Управлінні екологічної безпеки та протимінної діяльності, до відання якого відноситься ведення обліку відпусток військовослужбовців цього управління. Саме на підставі витягів з наказів про виключення зі списків особового складу відповідного військового підрозділу та проведення відповідних виплат ( рішення про розрахунок належних на момент звільнення виплат) Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України(відповідач-2) здійснює відповідні нарахування та виплати.

Тобто, бездіяльність відповідача-1 полягала саме у не поданні до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України (відповідача-2) інформації про кількість днів невикористаної додаткової відпустки та рішення про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Відповідно, суд першої інстанції помилково поклав на відповідача-1 зобов`язання здійснити нарахування та виплату вказаного виду грошової компенсації, не зважаючи на те, що такі функції здійснюються саме відповідачем-2.

Отже, за наслідками розгляду справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Наразі, обрав неналежний спосіб захисту, зобов`язавши відповідача-1, поза межами компетенції останнього, здійснити нарахування та виплату грошової компенсації.

Крім того, суд першої інстанції, помилково вважав вимоги позивача про зобов`язання Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, після прийняття рішення Управлінням екологічної безпеки та протимінної діяльності, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.09.2019 року, захистом права на майбутнє, та необґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що за вирішенням спірних правовідносин позивач в досудовому порядку з вертався з відповідними заявами і до відповідача-1 і до відповідача-2.

Відмова відповідача-2 у задоволенні вимог позивача пов`язувалася з ненаданням відповідачем-1 відповідної інформації( витягів з наказів)щодо кількості днів невикористаної відпустки та необхідності здійснити виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки(а.с.10).

Таким чином, підставою для здійснення відповідних нарахувань та виплат на користь позивача для відповідача-2 є саме відповідне рішення(наказ, розпорядження) відповідача-1.

Отже, належним способом захисту порушеного права і є покладення на відповідача -2 обов`язку , після отримання відповідної інформації від відповідача-1, здійснити нарахування та виплату належної грошової компенсації.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача-1 в цій частині є обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції, що тягне за собою скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

За викладених обставин апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апелянтів, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу до Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково:

- визнати протиправною бездіяльність Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності яка полягає у неприйнятті рішення (наказу, розпорядження) про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015,2016,2017,2018, 2019роки;

- зобов`язати Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності прийняти рішення (наказу, розпорядження)про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2015,2016,2017,2018, 2019роки та подати для здійснення розрахунку та виплати до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України;

- зобов`язати Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України після надходження від Управлінням екологічної безпеки та протимінної діяльності рішення (наказу, розпорядження) про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015,2016,2017,2018, 2019роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.09.2019 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович

(повний текст постанови складено 22.12.2025р.)