Справа № 520/30366/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

23.12.2025 р. справа №520/30366/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, ВЧ, Військова частина)
провизнання протиправним та скасування пунктів наказу,
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправним та скасування п. 2, п. 8, п. 14 Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №434-ОД від 29.09.2025 року «Про результати службового розслідування за фактом непідтверджених витрат речового майна військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_2 (на теперішній час 6 батальйон військової частини НОМЕР_1 )» в частині відносно ОСОБА_1 .

Аргументуючи заявлені вимоги, зазначив, що не вчиняв інкримінованого дисциплінарного проступку. Наголошував на тому, що п. 2, п. 8, п. 14 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №434-ОД від 29.09.2025 року «Про результати службового розслідування за фактом непідтверджених витрат речового майна військовослужбовцями військової частини НОМЕР_2 (на теперішній час 6 батальйон військової частини НОМЕР_1 )» в частині відносно ОСОБА_1 є такими, що винесені не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), не розсудливо та без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідач був завчасно та належним чином сповіщений про розгляд справи, але процесуального обов`язку з приводу подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.

Позов було отримано судом - 19.11.2025р.

Рішення про відкриття провадження в адміністративній справі було прийнято - 20.11.2025р.

З огляду на положення ч.2 ст.262 та ч.6 ст.120 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 23.12.2025.

З огляду на достатність приєднаних до матеріалів справи доказів, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже відсутні об`єктивні дані про існування непереборних перешкод та нездоланних перепон у реалізації учасниками спору права на подачу відповідних процесуальних документів протягом прийнятних поза розумним сумнівом строків.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За викладеними у позові твердженнями, заявник у межах спірних правовідносин проходить військову службу на штатній військовій посаді в організаційній структурі Військової частини НОМЕР_2 , а саме: на посаді начальника речової служби Військової частини НОМЕР_2 з 28.12.2022р. (наказ командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.12.2022р. №303, наказ командира Військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 23.12.2022 №337).

Відповідно до директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 22 травня 2025 року № Д-21/65/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2025 році», Директиви Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 22 травня 2025 року № Д-22/ДСК з 31 липня 2025 року Військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ), зазнала переформування. Умовне найменування та ідентифікаційні коди анульовані та військова частина НОМЕР_1 є правонаступником військової частини НОМЕР_5 .

Старшим офіцером відділення планування штабу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_2 , на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2025 року №1122/агд Про призначення службового розслідування за фактом непідтверджених витрат речового майна військовослужбовцями військової частини НОМЕР_2 (на теперішній час НОМЕР_6 батальйон військової частини НОМЕР_1 ) було проведено службове розслідування за фактом непідтверджених витрат речового майна військовослужбовцями Військова частини НОМЕР_2 (на теперішній час НОМЕР_6 батальйон територіальної оборони Військової частини НОМЕР_1 ).

Підставою для призначення службового розслідування є рапорт майора ОСОБА_3 , начальника речової служби тилу логістики Військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2025 №30820, в якому була доповідь про те, що під час досліду аудитом було виявлено не підтверджені витрати речового майна у Військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_6 батальйон військової частини НОМЕР_1 ) передбаченого для видачі військовослужбовцями (не інвентарне майно) підрозділів на загальну суму 644,35 тис. грн, яке було видане матеріально відповідальним особам.

Зазначено, що за наслідками розгляду рапорту майора ОСОБА_3 , начальника речової служби тилу логістики Військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2025 № 30820 стало відомо, що під час досліду аудитом виявлено не підтверджені витрати речового майна військової частини НОМЕР_2 (на теперішній час НОМЕР_6 батальйон військової частини НОМЕР_1 ) передбаченого для видачі військовослужбовцям (не інвентарне майно) підрозділів на суму 644,35 тис. грн, яке було видане матеріально відповідальними особами.

У ході проведення службового розслідування заявником були надані особисті письмові пояснення від 20.09.2025р. (а.с.33 зворот - 35 зворот).

Отже, заявник був обізнаний із подією призначення службового розслідування та предметом проведення службового розслідування.

Результати проведеного службового розслідування були оформлені актом від 24.09.2025р. (далі за текстом - Акт службового розслідування)

У тексті Акту службового розслідування суб`єктом владних повноважень в особі ОСОБА_4 , старшого офіцеру відділення планування штабу військової частини НОМЕР_1 викладені власні висновки з приводу вчинення заявником дисциплінарного проступку (а саме: порушення пунктів: 1, 42, 46, 47, 49, 52, 58 Наказу Міністерства Оборони України від 17.08.2017 № 440 «Про затвердження Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України»), що втілилось у неналежному контролі за якістю і повнотою ведення документації в момент його перебування на посаді начальника речової служби логістики військової частини НОМЕР_2 .

Зазначено, що під час аудиту у Військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_6 батальйон територіальної оборони військової частини НОМЕР_1 ) виявлено непідтверджені витрати речового майна, передбаченого для видачі військовослужбовцям (не інвентарне майно), на загальну суму 644.351,92 грн, яке було передане матеріально відповідальним особам згідно з накладними. Після ретельної перевірки, завдяки відновленню роздавальних відомостей та опитуванню особового складу, підтверджено видачу майна на суму 544.857,93 грн. Таким чином, сума непідтвердженої видачі майна становить 99.493,99 грн, що пов`язано з невідповідностями у роздавальних відомостях до низки накладних за 2022 та 2023 роки. Невідповідності виявлено у наступних підрозділах: 1 рота - 240,00 грн, 2 рота - 26 533,50 грн, 3 рота - 10 370,54 грн, рота вогневої підтримки (рвп) - 61.599,95 грн, мінометна батарея (мінбатр) - 800,00 грн.

Основною причиною непідтвердженої видачі майна є відсутність або невідповідність роздавальних відомостей, які є обов`язковими документами для підтвердження факту передачі майна військовослужбовцям під підпис. Невідповідність між отриманим за накладними та виданим за роздавальними відомостями майном виникла через неналежне ведення обліку. Посадові особи, які приймають справи та посаду, зобов`язані ретельно перевіряти стан обліку, зокрема наявність роздавальних відомостей. Відсутність зауважень в акті прийому-передачі справ свідчить про формальний підхід до виконання обов`язків, що призвело до неможливості підтвердження видачі майна на суму 99 493,99 грн.

Крім того, посадова особа, яка приймає зазначену посаду, зобов`язана перевірити повний стан обліку і звітності, це означає, що вона перевіряє під час прийому посади окрім майна й усі документи обліку і видачі, включно з роздавальними відомостями, які являються підтверджу вальними документами того, що майно було дійсно передане військовослужбовцям під підпис, так як наявність роздавальних відомостей прямо належить до пакету документів, які входять у перевірку та підтвердження при прийому справ та посади, і в разі виявлення нестачі або невідповідності, це повинно окремо фіксуватись в акті як недолік. Якщо при прийнятті посади акт був підписаний без зауважень щодо наявності роздавальних відомостей, то як результат таке халатне і формальне ставлення призвело до неможливості підтвердити видачу речового майна роздавальними відомостями.

Тож, за наслідками проведення призначеного службового розслідування у тексті Акту службового розслідування розмір непідтверджених витрат речового майна, передбаченого для видачі військовослужбовцям (не інвентарне майно), на загальну суму 644.351,92 грн, яке було передане матеріально відповідальним особам згідно з накладними, зменшився до показника - 99.493,99грн. ( у зв`язку із підтвердженням видачі майна на суму - 544.857,93 грн.).

За текстом Акту службового розслідування цей епізод не був поставлений у провину заявникові.

Акт службового розслідування був затверджений командиром Військової частини НОМЕР_1 (т.1 а.с.25 зворот).

Доказів фальшивості чи підроблення проставленого на Акті службового розслідування підпису компетентної військової посадової особи заявником до матеріалів справи не подано.

Джерел здобуття таких доказів за власною ініціативою на виконання ч.4 ст.9 КАС України судом не знайдено (не відшукано).

29.09.2025р. із посиланням на Акт службового розслідування субєктом владних повноважень в особі командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) було видано наказ від 29.09.2025р. №434/од.

Попри відсутність відповідних відомостей у тексті Акту службового розслідування у тексті наказу від 29.09.2025р. №434/од у провину заявника було інкриміновано новий епізод (а саме: незаконні витрати ресурсів на загальну суму 139.320,00 грн. через неможливість внесення змін до особистих даних щодо забезпечення військовослужбовців, які вибули до нового місця служби та отримали речові атестати (додаток 58)).

При цьому будь-яких об"єктивних даних, котрі б фізично унеможливлювати з"ясування нових місць проходження військової служби колишніми військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_2 , ані текст Акту службового розслідування, ані текст оскарженого наказу Військової частини НОМЕР_1 від 29.09.2025р. №434/од не містять.

Відповідно до п. 2 Наказу від 29.09.2025р. №434/од вину капітана ОСОБА_1 , заступника командира НОМЕР_6 батальйону територіальної оборони з тилу військової частини НОМЕР_1 вважати доведеною.

Відповідно до п.8 вказаного Наказу від 29.09.2025р. №434/од на заявника за порушення пунктів 1, 42, 46, 47, 49, 52, 58 Наказу Міністерства Оборони України від 17.08.2017 №440, на підставі Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі" на підставі відображених у тексті Акту службового розслідування суджень було притягнуто капітана ОСОБА_5 до матеріальної відповідальності та наказано забезпечити відшкодування завданої матеріальної шкоди державі в розмірі 139,32 тис. грн. в установленому законодавством порядку, шляхом щомісячного стягнення 20% від його грошового забезпечення до повного погашення суми.

Відповідно до п. 14 Наказу від 29.09.2025р. №434/од начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 наказано забезпечити щомісячне утримання з грошового забезпечення капітана ОСОБА_1 в розмірі 20% до повного погашення завданої матеріальної шкоди у сумі 139,32 тис. грн.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень з приводу притягнення до матеріальної відповідальності, заявник ініціював даний спір.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суспільні відносини з приводу порядку виконання громадянами військового обов"язку унормовані приписами Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу", Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджене Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008; далі за текстом - Положення №1153/2008), Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №551-ХІV; далі за текстом - Дисциплінарний статут), Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV; далі за текстом - Статут внутрішньої служби).

Так, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею ст.1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Види дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на військовослужбовців перелічені законодавцем у ст.48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, де указано, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Згідно з ст.54 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир окремої військової частини, який користується дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), має право застосовувати стягнення, визначені в пунктах "а"-"ґ" статті 48 цього Статуту (крім попередження про неповну службову відповідність осіб офіцерського складу).

Відповідно до ст.83 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

За правилами ст.84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Отже, у силу приписів ст.84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України призначення та проведення службового розслідування за загальним правилом не є обов`язковою передумовою прийняття компетентною військовою посадовою особою рішення про накладення дисциплінарного покарання, позаяк метою службового розслідування є виключно: уточнення причин, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення умов, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення ступеня вини, а не з`ясування події та складу дисциплінарного проступку, характеру протиправного діяння, обставини вчинення правопорушення, наслідків правопорушення.

Як то указано у ст.86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Оскаржуваним наказом дисциплінарне стягнення до позивача не застосовано, але притягнуто його до матеріальної відповідальності.

Статтею 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Відтак, присікальним строком притягнення винного військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є шість місяців з дня виявлення факту вчинення правопорушення за виключенням тривалості службового розслідування, лікування винного військовослужбовця, відпустки винного військовослужбовця, знаходження винного військовослужбовця під вартою, відсутності винного військовослужбовця на службі без поважних причин.

Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців обов`язок знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Звідси слідує, що обов`язок збереження військовослужбовцем ввіреного військового майна витікає із прямої норми закону, а відтак, об`єктивно не може бути невідомим військовослужбовцю.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Як то передбачено ст.ст.26, ст.27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Згідно з ст.58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

Додатково до положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України правила збереження військового майна деталізовані у нормах Положення про військове (корабельне) господарство (затверджене наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997р. №300; далі за текстом Положення №300).

Пунктом п.2.3 Положення №300 визначено, що командир військової частини (з`єднання) організовує військове (корабельне) господарство та керує ним. Керівництво він здійснює особисто, через штаб, своїх заступників, начальників родів військ та служб.

Згідно з п.п.3.1.7 Положення №300 у військових частинах (з`єднаннях), крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3 - 3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають: заступники командира частини (з`єднання) з тилу, з інженерно-авіаційної служби - начальник технічної частини з питань аеромобільної підготовки та підпорядковані їм посадові особи; начальник служби ракетно-артилерійського озброєння; начальник інженерної служби; начальник служби радіаційного, хімічного та біологічного захисту; начальник зв`язку; начальник бронетанкової служби; начальник автомобільної служби; начальник метрологічної служби; начальник медичної служби; старший ветеринарний лікар (ветеринарний лікар, ветеринарний фельдшер); начальник фізичної підготовки та спорту; начальник фінансової служби; начальник служби (підрозділу) охорони праці; начальник адміністративно-господарчої частини штабу з`єднання; начальник квартирно-експлуатаційної служби; інші посадові особи військової частини (з`єднання) в межах своїх функціональних обов`язків.

Інструкція з обліку військового майна у Збройних Силах України (яка була затверджена наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017р. №440, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.09.2017р. за №1192/31060; далі за текстом Інструкція №440) визначає механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), і є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна. Дія цієї Інструкції поширюється на структурні підрозділи апарату Міністерства оборони України (далі - Міноборони), Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), інші органи військового управління, а також військові частини, військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, установи та організації Збройних Сил (далі - військові частини), які ведуть власне військове (корабельне) господарство на правах окремої військової частини та облік закріпленого за ними військового майна.

За визначенням п.2 Інструкції №440 матеріально відповідальна особа - посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.

Отже, приписами Інструкції №440 укладення договору про матеріальну відповідальність працівника передбачено виключно у порядку трудового законодавства, що є явно та очевидно незастосовним відносно військовослужбовця, котрий повинен забезпечувати збереження ввіреного майна у силу ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

За визначенням п. 41-43 Інструкції №440 відпускання військового майна із центрів забезпечення здійснюється за актами приймання-передачі військового майна на підставі нарядів на видавання (приймання), рознарядок та інших розпорядчих документів служб забезпечення органів військового управління з наданням вантажоодержувачами довіреностей встановленого зразка. При відпусканні із центрів забезпечення пально-мастильних матеріалів та харчових продуктів вантажоодержувачами замість довіреностей надаються чекові вимоги з книжки чекових вимог (додаток 35) (далі - чекова вимога).

Перед відпусканням військового майна із центру забезпечення безпосередньо у приймальника вантажоодержувача в обліково-операційному підрозділі (ПТЗВ) перевіряються документи, які засвідчують його особу, а також правильність оформлення довіреності (чекової вимоги). 43. На підставі наряду на видавання (приймання), рознарядки або інших розпорядчих документів служб забезпечення органів військового управління в обліково-операційному підрозділі (ПТЗВ) центру забезпечення оформлюються чотири примірники акта приймання-передачі військового майна.

За прийняте військове майно приймальник ставить підпис у всіх примірниках цього акта приймання-передачі військового майна.

В обліково-операційному підрозділі центру забезпечення на підставі даних акта приймання-передачі військового майна оформлюються талон чекової вимоги, де вона передбачена, і перепустка, яка видається приймальнику з книжки перепусток на ввезення (вивезення) військового майна (додаток 36) або з інформаційно-комунікаційної системи (далі - перепустка).

Два примірники акта приймання-передачі військового майна залишаються в центрі забезпечення, з яких один примірник залишається обліково-операційному підрозділі (ПТЗВ) центру забезпечення та один примірник передається до фінансово-економічного органу центру забезпечення.

Довіреність (чекова вимога) приймальника додається до відповідних примірників наряду на видавання (приймання) та акта приймання-передачі військового майна і зберігається разом із ним в обліково-операційному підрозділі (ПТЗВ) центру забезпечення.

Один примірник акта приймання-передачі військового майна та талон чекової вимоги видаються приймальнику.

Один примірник акта приймання-передачі військового майна надсилається до служби забезпечення органу військового управління для підтвердження виконання розпорядчих документів начальників служб забезпечення органів військового управління.

Згідно з п.п. 46-47 Інструкції №440 порядок і строки приймання (відпускання) військового майна до/із центрів забезпечення визначаються нормативними документами органів військового управління (служб забезпечення органів військового управління), яким вони підпорядковані.

При відвантаженні військового майна для відправлення залізничним, водним, повітряним, автомобільним та іншим транспортом без приймальника вантажу, а також поштою, в центрі забезпечення, на підставі нарядів на видавання (приймання), рознарядок, інших розпорядчих документів начальників служб забезпечення органів військового управління, оформлюється чотири примірника акта приймання-передачі військового майна, які передаються на виконання до підрозділу зберігання.

Відповідно до п. 49. Інструкції №440 на підготовлене (упаковане) військове майно на кожний вагон (контейнер) складається повагонна відомість (додаток 39) у двох примірниках, яка підписується особами, відповідальними за завантаження. Один примірник цієї відомості прикріплюється до внутрішньої стінки вагона (контейнера) праворуч від дверей, один примірник разом із примірниками акта приймання-передачі військового майна і вагової відомості з доданими до них по одному примірнику пакувальних листів передається до обліково-операційного підрозділу (ПТЗВ).

Відповідно до п. 52 Інструкції №440 під час відправлення військового майна зі здавальником центру забезпечення йому видаються три примірники акта приймання-передачі військового майна на кожного вантажоодержувача. Здавальник своїм підписом в примірнику акта приймання-передачі військового майна, який залишається в підрозділі зберігання, підтверджує отримання військового майна, а також трьох примірників відповідних первинних документів.

Здавання військового майна вантажоодержувачу здійснюється під підпис приймальника в трьох примірниках акта приймання-передачі військового майна у разі надання ним довіреності (чекової вимоги). Приймальнику вантажоодержувача вручається один примірник цього акта та талон чекової вимоги.

Здавальник після повернення в центр забезпечення два примірники акта приймання-передачі військового майна разом із довіреністю (талоном чекової вимоги) здає до обліково-операційного підрозділу (ПТЗВ) центру забезпечення, де у його присутності перевіряється повнота доставки військового майна вантажоодержувачу відповідно до первинних документів. За відсутності розбіжностей між отриманим і фактично доставленим військовим майном на примірнику акта приймання--передачі військового майна, який залишився в підрозділі зберігання, погашається підпис здавальника.

Після цього один примірник цього акта передається до фінансово-економічного органу центру забезпечення.

Один примірник акта приймання-передачі військового майна із відміткою про відвантаження надсилається до служби забезпечення органу військового управління.

Процедура проведення службового розслідування відносно військовослужбовців передбачена ст.ст.47, 84 - 88 Дисциплінарного статуту і деталізована нормами Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (затверджений наказом Міністра оборони України від 21.11.2017р. №608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017р. за №1503/31371; далі за текстом Порядок №608).

Пунктом 7 Розділу І Порядку №608 встановлено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Згідно з п.1 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Як то указано у п.1 Розділу VII Порядку №608 з метою перевірки інформації про факт правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, а також якщо особу правопорушника не встановлено, але виявлено факт правопорушення, проводиться службова перевірка.

За приписами п.2 Розділу VII Порядку №608 під час службової перевірки встановлюються: особа, яка вчинила дисциплінарне правопорушення або порушення виконавської дисципліни; обставини (час, місце, спосіб, наслідки тощо) правопорушення або порушення виконавської дисципліни; не виконані або неналежно виконані військовослужбовцем розпорядження, доручення, вказівки начальників, службові обов`язки; наявність чи відсутність події, з приводу якої призначалась перевірка.

Отже, приводом для прийняття рішення про призначення службового розслідування є виявлення підтверджених результатами службової перевірки або явних та очевидних ознак неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків поєднане із фактом смерті людини або із фактом загрози життю та здоров`ю людини, або із фактом існування матеріальної (моральної) шкоди.

Відповідно до п.2 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування не призначається якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.

За змістом п.3 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Відповідно до п.1 Розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Згідно з п.1 Розділу V Порядку №608 в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Пунктом 1 розділу VI Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Особливості проведення службового розслідування за фактами завдання державі матеріальної шкоди визначені у положеннях Розділу VIІІ Порядку №608, де указано, що у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб (п.1 Розділу VIІІ Порядку №608); Під час проведення такого службового розслідування додатково необхідно з`ясувати: наявність шкоди; протиправну поведінку особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; ступінь нанесення матеріальної шкоди (пошкодження, псування або втрата військового майна); умисність чи необережність дій (бездіяльність) винної особи та обставини, за яких заподіяно шкоду (п.3 Розділу VIІІ Порядку №608); До матеріалів службового розслідування долучається довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини (п.3 Розділу VIІІ Порядку №608).

З 31.10.2019р. підстави і порядок притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності регламентовані приписами Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (далі за текстом - Закон України від 03.10.2019р. №160-ІХ).

У розумінні ст.1 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Із визначення указаних правових категорій випливає, що настання матеріальної відповідальності пов`язано законодавцем із таким складом протиправного діяння, структурними елементами якого є: 1) виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або виконання військовослужбовцем службових обов`язків; 2) настання збитків, зокрема у формі нестачі майна; 3) існування прямого безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діянням військовослужбовця та виникненням збитків; 4) вина військовослужбовця у настанні збитків.

Указане підтверджується положеннями ч.1 ст.3 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ, де зазначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність і положеннями ч.2 ст.3 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ, відповідно до якої умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Види матеріальної відповідальності розмежовані законодавцем на обмежену матеріальну відповідальність (ст.5 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ), повну матеріальну відповідальність (ч.1 ст.6 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ), підвищену матеріальну відповідальність (ч.3 ст.6 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ).

Так, відповідно до ч.1 ст.5 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Отже, кваліфікуючою ознакою обмеженої матеріальної відповідальності є завдання військовослужбовцем шкоди з необережності за виключенням випадків, котрі охоплюються повною матеріальної відповідальністю чи підвищеною матеріальної відповідальністю.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Суд вважає, що настання повної матеріальної відповідальності за п.1 ч.1 ст.6 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ (у тому числі і за спричинення нестачі майна) обумовлено законодавцем одночасно як виною відповідного військовослужбовця у настанні збитків, так і умислом цього військовослужбовця на настання збитків, тобто усвідомлення військовослужбовцем (або існування стану фізичної неможливості неусвідомлення військовослужбовцем) того, що саме такі форма, зміст та характер конкретного діяння військовослужбовця об`єктивно здатні призвести до збитків або створити умови, за яких ці збитки невідворотно/неминуче настануть і прагнення до настання таких наслідків.

У силу ч.2 ст.8 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Отже, виявлення факту завдання державі шкоди згідно з прямою вказівкою закону безальтернативно призводить до прийняття компетентною військовою особою рішення з приводу призначення службового розслідування.

Частиною 1 ст.7 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ передбачено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Доказів долучення до акта, складеного за результатами розслідування, довідки про вартісну оцінку завданої заявником шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини матеріали справи не містять, відповідач зазначених доказів до суду не надав.

Згідно з ч.7 ст.8 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.

Доказів доведення наказу від 29.09.2025р. №434/од до відома заявника матеріали справи також не містять.

За правилами ч.8 ст.8 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ у разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.

Оскільки ст.5 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ та ст.6 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ законодавець виокремив обмежену матеріальну відповідальність військовослужбовця від повної матеріальної відповідальності військовослужбовця, то управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу застосування до військовослужбовця міри юридичної відповідальності саме у вигляді матеріальної відповідальності повинно узгоджуватись із вимогами ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, відповідати критеріям: обґрунтованості ( тобто вчинятись з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, запобігання дискримінації, пропорційності, забезпечення права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Тому матеріали службового розслідування та наказ суб`єкта владних повноважень про накладення на військовослужбовця матеріальної відповідальності повинні містити добуті у передбаченому законом порядку об`єктивні дані, котрі поза розумним сумнівом доводять наявність у військовослужбовця фізичної змоги усвідомлено запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою.

Натомість, відсутність згаданої фізичної можливості (слід розуміти - запобігти збиткам з урахуванням перелічених вище факторів) виключає правомірність притягнення військовослужбовця саме до повної матеріальної відповідальності у зв`язку із недоведеністю вини військовослужбовця у настанні збитків чи умислу військовослужбовця на настання збитків.

Вирішуючи спір в частині відповідності ч.2 ст.2 КАС України наданої субєктом владних повноважень - відповідачем правової кваліфікації діянням заявника у межах спірних правовідносин, суд зазначає, що за визначенням ст.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Тож, кваліфікуючою умовою належного рівня військової дисципліни у Збройних Силах України законодавцем визначено саме бездоганне (тобто зразкове) виконання військовослужбовцями вимог законів та обов"язків за посадами.

Наведена вимога найвищого стандарту службової та позаслужбової поведінки військовослужбовця цілком кореспонується як із змістом Військової присяги (затверджена Статутом внутрішньої служби та постановою Верховної Ради України від 06.12.1991р. №1936-ХІІ), так і з рівнем соціального захисту військовослужбовця згідно з Законом України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Законом України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

За змістом ст.3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається шляхом, зокрема: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.

Отже, правова категорія "військова дисципліна" поглинає критерій "якість виконання наказу військового командиру вищого рівня".

Суд відмічає, що у розумінні ч.1 ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, а склади військових адміністративних правопорушень викладені законодавцем у главі 13-Б Кодексу України про адміністративні правопорушення

Зокрема, згідно з ст.17215 Кодексу України про адміністративні правопорушення недбале ставлення військової службової особи до військової служби - тягне за собою накладення штрафу від ста до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк до десяти діб. Діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене в умовах особливого періоду, - тягне за собою накладення штрафу від однієї до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.

У розумінні ч.1 ст.11 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення, а склади військових кримінальних правопорушень викладені законодавцем у Розділі ХІХ Кримінального кодексу України.

Так, за визначенням ч.1 ст.401 Кримінального кодексу України військовими кримінальними правопорушеннями визнаються передбачені цим розділом кримінальні правопорушення проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби, вчинені військовослужбовцями, а також військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів.

Зокрема, згідно з ст.403 Кримінального кодексу України невиконання наказу начальника, вчинене за відсутності ознак, зазначених у частині першій статті 402 цього Кодексу, якщо воно спричинило тяжкі наслідки, - карається службовим обмеженням на строк до двох років або триманням у дисциплінарному батальйоні на строк до одного року, або позбавленням волі на строк до двох років (ч.1 ст.403); Те саме діяння, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, - карається позбавленням волі на строк від двох до п`яти років (ч.2 ст.403); Діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, - карається позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років (ч.3 ст.403).

Відповідно до ст.425 Кримінального кодексу України недбале ставлення військової службової особи до служби, якщо це заподіяло істотну шкоду, - карається штрафом від двохсот вісімдесяти п`яти до трьохсот двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або службовим обмеженням на строк до двох років, або позбавленням волі на строк до трьох років (ч.1 ст.425); Те саме діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки, - карається позбавленням волі на строк від трьох до семи років (ч.2 ст.425); Діяння, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до семи років (ч.3 ст.425); Діяння, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років (ч.4 ст.425).

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що поведінка (тобто сукупність діянь та бездіяльності) військовослужбовця у межах правовідносин з приводу проходження військової служби може бути кваліфікована у якості: 1) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби понад стандарт - "зразково", "бездоганно"; 2) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби на рівні стандарту - "зразково", "бездоганно"; 3) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби нижче за стандарт "зразково", "бездоганно" на рівні дисциплінарного проступку; 4) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби нижче за стандарт "зразково", "бездоганно" на рівні адміністративного делікту; 5) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби нижче за стандарт "зразково", "бездоганно" на рівні кримінального правопорушення.

Суд зауважує, що ані в оскарженому наказі, ані у тексті Акту службового розслідування жодним чином не зазначено, які саме особисті дії конкретно позивача привели до завданих збитків державі, як було розраховано вартість заподіяної шкоди в результаті втрати речового майна.

Також, службовим розслідуванням не встановлено можливих мети та мотиву вчиненого позивачем (на думку відповідача) правопорушення, внаслідок якого державі було завдано шкоди.

Разом з тим, оскільки йдеться про застосування юридичної відповідальності, то відповідачем мав би бути доведений склад правопорушення.

Суд повторно нагадує, що попри відсутність відповідних відомостей у тексті Акту службового розслідування у тексті наказу від 29.09.2025р. №434/од у провину заявника було інкриміновано новий епізод (а саме: незаконні витрати ресурсів на загальну суму 139.320,00 грн. через неможливість внесення змін до особистих даних щодо забезпечення військовослужбовців, які вибули до нового місця служби та отримали речові атестати (додаток 58)).

Наведена кваліфікація діяння заявника є явно та очевидно суперечливою, адже незаконність витрат ресурсів з приводу речового забезпечення військовослужбовців не може залежати виключно від неможливості внесення змін до особистих даних відносно забезпечення військовослужбовців, позаяк управлінське волевиявлення стосовно внесення змін до особистих даних відносно забезпечення військовослужбовців може бути правомірно вчинено виключно у разі реальності обставин видачі конкретним військовослужбовцям відповідних видів речового майна, що у свою чергу виключає незаконність витрат ресурсів.

Тобто іншими словами - факт незаконності витрат ресурсів з приводу речового забезпечення військовослужбовців може мати місце лише у випадку невидачі конкретним військовослужбовцям речового майна при фізичному відсутності такого речового майна у місці зберігання.

Суд відмічає, що ані Акт службового розслідування, ані текст оскарженого наказу не містить жодного висновку суб"єкта владних повноважень з приводу неможливості з"ясування у межах спірних правовідносин нового місця проходження військової служби колишніми військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_2 (хоча за нормами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджено Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008; далі за текстом - Положення №1153) та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.20096р. №170, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19.05.2009р. за №438/16545; далі за текстом - Інструкція №170) накази про переміщення колишніх військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 до нових місць проходження військової служби мають залишатись у матеріалах справ Військової частини НОМЕР_2 ) і проведування опитування цих військовослужбовців з приводу реальності обставин отримання конкретних видів речового майна під час військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 .

Тож, у процедурі службового розслідування суб"єктом владних повноважень у даному конкретному випадку було вчинено дефект (недолік, ваду) такого рівня істотності у вигляді неповного з"ясування усіх юридично значимих факторів, котрий у силу ст.ст.6, 8, 19, 124 Конституції України не може бути нівельований судом під час відправлення правосуддя та є достатньою і самостійною підставою для визнання протиправним оскарженого управлінського волевиявлення з приводу створення нового публічного обов"язку.

Таким чином, суд вважає за справедливе дійти до переконання про те, що висновок суб"єкта владних повноважень про заподіяння саме позивачем державі шкоди (зв`язку із чим він має нести матеріальну відповідальність не підтверджується)наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, матеріалами Акту службового розслідування.

Враховуючи зазначене, утримання з грошового забезпечення визначеного відповідачем розміру матеріальної шкоди у розмірі 139,32 тис. грн за завдання державі збитків згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №434/од від 29.09.2025 застосовано відповідачем безпідставно.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах в частині управлінського рішення про притягнення заявника як військовослужбовця до матеріальної відповідальності не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події настання збитків у вигляді нестачі військового майна - пального з`ясував неповно; не довів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями позивача та виявленою нестачею, оскільки частина нестачі виникла до призначення позивача на відповідну посаду, інша зумовлена відсутністю роздавальних відомостей у підрозділах, які позивач не формував, а окремі позиції нестачі були погашені або підтверджені після перевірки; матеріали службового розслідування не містять конкретизації порушень, не визначають, які саме документи, коли та в яких підрозділах були оформлені неналежно, не встановлюють, які дії повинен був вчинити позивач і не вчинив, та не містять аналізу дій інших матеріально відповідальних осіб, що унеможливлює персоніфікацію вини.

За цих умов вина заявника у заподіянні матеріальної шкоди державі не доведена належними та допустимими доказами, а визначений відповідачем розмір шкоди є непідтвердженим.

Тому суд доходить до переконання про те, що у ході розгляду справи суб`єктом владних повноважень у порядку ч.2 ст.77 КАС України не доведено, що між виконанням заявником службових обов`язків військовослужбовця та настанням збитків у вигляді нестачі речового майна з урахуванням перелічених вище факторів існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок та що у настанні цих збитків існує вина заявника саме у формі умислу або необережності.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати недоведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Клопотання заявника про поновлення строку звернення до суду задоволенню не підлягає через юридичну неспроможність доводів про умови проходження військової служби (штатна військова посада, котру обіймає заявник не передбачає особистої та безпосередньої участі у веденні бойових дій, що виключає ймовірність та вірогідність настання будь-яких негативних наслідків психологічного характеру) та через відсутність в матеріалах судової справи беззаперечних та неспростовних доказів або ознайомлення заявника з оскарженим наказом або обізнаності заявника з оскарженим наказом.

Тож, вимоги позову підлягають вирішенню по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №434-ОД від 29.09.2025р. в частині ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати п. 8 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №434-ОД від 29.09.2025р. в частині ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати п. 14 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №434-ОД від 29.09.2025р. в частині ОСОБА_1 .

Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко