Справа № 461/9181/25
Суддя: Волоско І. Р.
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №461/9181/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Волоско І.Р.

секретар судового засідання Старовецька С.І.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача Яцук Г.М.

представника відповідача Горбонос І.К.

перекладача Гаджиєва Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання незаконними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення до країни походження та рішення про заборону в`їзду на територію України,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернувся до суду із адміністративним позовом до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання незаконними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення до країни походження та рішення про заборону в`їзду на територію України.

В обґрунтування позову позивач покликається на те, що 29.10.2025 відносно нього посадовою особою Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби складено протокол про адміністративне правопорушення від 29.10.2025 серія ПР МЛВ № 003231 та винесено постанову про накладання адміністративного стягнення від 30.10.2025 серія ПН МЛВ № 003221, якою накладено штраф за ч.1 ст. 203 КУпАП в розмірі 3400,00 грн.

Окрім цього, 30.10.2025 першим заступником начальника Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби було винесено рішення № 019842 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 та зобов`язання його покинути територію України у термін до 09.11.2025 року.

Позивач не погоджується з постановою про накладення адміністративного стягнення, рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни, а також рішенням про заборону в`їзду в Україну терміном на 3 роки.

Позивач вважає, що при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення та прийнятті оскаржуваних рішень його було неправомірно позбавлено права на адвоката і перекладача, адже він не володіє українською мовою. Зміст рішень йому був не зрозумілий. Просить суд врахувати, що його було затримано працівниками міграційної служби у селі Керниця Львівського району Львівської області 29.10.202025 о 08 год. 30 хв., у нього був паспорт, який він надав працівникам міграційної служби. Він пояснив, що вибував у серпні 2025 року для отримання паспорту (дата видачі 15.08.2025), після чого знову в`їхав в Україну. Позивач не розумів, що порушив термін перебування, оскільки вважав, що термін буде рахуватись з 26.08.2025 року. Пояснював, що знаходиться в Україні з метою працевлаштування, надав документ, а саме дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, виданий 16.09.2025 № 7994 у ТОВ «РЕСПЕКТ БУД ПРОЕКТ, отримав ідентифікаційний номер платника податку, знає, що в Україні потрібно працівників на будівництві, по спеціальності є будівельником. Також намагався пояснити, що звернувся у міграційну службу для отримання посвідки на тимчасове проживання, не ухилявся від відповідальності і не намагався порушити закон, однак ці пояснення було проігноровано працівником міграційної служби. Паспорт у позивача було вилучено та доставлено до міста Львова, де він надавав пояснення та підписував документи, надані йому працівниками установи; приблизно о 19 год. його відпустили, при цьому йому не пропонували перекладача та захисника. 03.11.2025 у м. Львові, вул. Руданського, 3, йому надали копії протоколу та постанови про адміністративне правопорушення, рішення від 30.10.2024 № 019842 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, а також паспорт, де було проставлено відмітку про прийняття рішення про примусове повернення від 30.10.2025 №109/2025, встановлено строк для виїзду 10 діб, зобов`язано залишити територію України до 09.11.2025.

Звертає увагу, що він не відмовлявся від захисника і був доставлений до підрозділу ДМС України та затриманий більше трьох годин, працівники відповідно мали скласти протокол про адміністративне затримання та здійснити інформування Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадок затримання, чого зроблено не було.

Позивач не визнає, що йому були роз`яснені права, надруковані українського мовою на другому аркуші протоколу про адміністративне правопорушення, у тому числі право користуватися послугами адвоката і перекладача. Підпис позивача під цим друкованим переліком прав українською мовою без перекладу не свідчить, що йому вони були дійсно роз`яснені і зрозумілі.

Також не визнає, що ним заявлялося клопотання про розгляд справи про адміністративне правопорушення без його участі.

Відтак, просить адміністративний позов задовольнити та визнати протиправним і скасувати рішення від 30.10.2025 №019842 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства; визнати протиправним та скасувати рішення від 30.10.2025№ 109/2025 про примусове повернення, визнати протиправною та скасувати заборону в`їзду на територію України строком на 3 роки до 30 жовтня 2028 року; визнати протиправною і скасувати постанову від 30.10.2025 серія ПН МЛВ №003221 про накладення адміністративного стягнення на громадянина гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 в сумі 3400 грн.

Ухвалою суду від 11 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та його представник Яцук Г.М. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Горбонос І.К. проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві. Вважає, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця №019842 від 30.10.2025 та рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки, як і постанова про накладення адміністративного стягнення на позивача є законними та обґрунтованими. Позивачем вчинено адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 203 КУпАП. Позивач не має документів, які дозволяють законно перебувати на території України. Докази, надані представником позивача, не є належним підтвердженням законності перебування на території України ОСОБА_2 . У зв`язку з цим, просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вислухавши сторони, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з наступних міркувань.

Правовідносини, які склалися між сторонами по справі врегульовані Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI); Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 (далі Інструкція № 353/271/150); Наказом МВС від 28.08.2013 №825 «Про затвердження Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України»; Кодексом України про адміністративні правопорушення (ч. 1 ст. 203); Порядком продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 (далі Порядок №150).

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно ст.33 КУ кожному, хто на законних підставах перебуває на території України , гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Стаття 68 передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

В Конституції України та Законі №3773-VI вказано, що здійснення іноземцями своїх прав і свобод не повинно завдавати шкоди національним інтересам України, правам, свободам і законним інтересам її громадян та інших осіб, які проживають в Україні.

Іноземці зобов`язані поважати та додержуватися Конституції і законів України, шанувати традиції та звичаї народу України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права, не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

За порушення іноземцями порядку перебування в Україні порушники несуть адміністративну відповідальність.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджанської Республіки, що підтверджується паспортом номер НОМЕР_1 , тип: РC, код держави: AZE, дата видачі: 15.08.2025, дійсний до ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: Азербайджан.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.2025 о 18:44 посадовими особами ЗМУ ДМС було виявлено позивача - гр. Азербайджану ОСОБА_3 , який мав при собі паспорт Республіки Азербайджан НОМЕР_2 , вид. 15.08.2025, термін дії до 14.08.2035.

В паспорті позивача були наявні відмітки уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України про перетинання державного кордону України: в`їзд через ПП «Маяки-Удобне» 15.06.2025; виїзд через ПП «Маяки-Удобне» 07.08.2025; в`їзд через ПП «Мамалига» 26.08.2025 (підтверджується витягом з міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» - відомості про осіб, які перетнули державний кордон), в подальшому територію України не залишав, що свідчить про перевищення строку перебування не більш як на 30 днів.

Такі дії позивача порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, пп.2 пункту 2 Порядку № 150, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.203 КУпАП - перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, а так само недодержання ними встановлених законодавством вимог транзитного проїзду через територію України або вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування).

У зв`язку з цим, 29.10.2025 відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 посадовою особою Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби складено протокол про адміністративне правопорушення від 29.10.2025 серія ПР МЛВ № 003231 (а.с.17-18).

Постановою про накладання адміністративного стягнення від 30.10.2025 серія ПН МЛВ № 003221 громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн (а.с.19-20)

Як вбачається із зазначеної постанови, 29.10.2024 о 16.09 год. за адресою: 79005, м. Львів, вул. Руданського, 3, встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 .

30.10.2025 першим заступником начальника Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби було винесено рішення № 019842 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ; зобов`язати його покинути територію України у термін до 09.11.2025 року (а.с.21-22).

Як вбачається із зазначеного рішення від 30.10.2025, гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 прибув на територію України 15.06.2025, вибув 07.08.2025 після чого прибув 26.08.2025 та до цього часу межі України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів, чим порушив положення ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Окрім цього, відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 посадовою особою Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби було прийнято рішення від 30.10.2025 №017994 про заборону в`їзду позивача в Україну строком на 3 (три) роки до 30.10.2028.

У паспорті гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 поставлено штампи про прийняття рішення про примусове повернення від 30.10.2025 № 106/2025 та штамп про заборону в`їзду в Україну станом на три роки до 30 жовтня 2028 року.

Позивач не погоджується з постановою про накладення адміністративного стягнення від 30.10.2025 серія ПН МЛВ № 003221, рішенням від 30.10.2024 № 019839 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, а також рішенням про примусове повернення від 30.10.2025 №109/2025, забороною в`їзду в Україну терміном на 3 роки.

Зокрема, позивач у позовній заяві вказує на те, що при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення, та прийнятті оскаржуваних рішень його неправомірно позбавили права на адвоката і перекладача, адже він не володіє українською мовою, зміст рішень йому був не зрозумілий.

Так, право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини стосовно осіб, які не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).

При цьому, суд суд звертає увагу на те, що перекладач залучається виключно в разі потреби.

Так, згідно п.2.7 наказу МВС № 825, протокол про правопорушення підписується уповноваженою посадовою особою та особою, стосовно якої складається протокол про правопорушення, а також свідками, перекладачем за умови їх наявності.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Отже, перекладач та/або законний представник надаються на вимогу особи (іноземця), як то передбачено пунктом 2 Інструкції.

Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 у справі № 127/26552/16-а висловив правову позицію, відповідно до якої приписами Інструкції застережена не альтернативна можливість присутності перекладача при оголошенні іноземцю рішення про його примусове повернення, а його обов`язкова наявність при вказаній процедурній дії.

Одночасно, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку про те, що рішення про примусове повернення за межі України не доведено до відома позивача в порядку та у спосіб, встановлений законом, та таким чином, щоб його зміст і порядок оскарження були зрозумілими для особи, що підлягає примусовому поверненню, оскільки рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача, проте у розписці відсутня інформація про наявність останнього.

Разом із цим, у спірних правовідносинах позивач сам відмовився від свого права на залучення перекладача, адже зазначив, що його не потребує.

Так, в протоколі зафіксовані пояснення гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , надруковані українською мовою, щодо адміністративного правопорушення: «своєчасно не покинув територію України з особистих обставин, розумію що порушив міграційне законодавство, зміст протоколу мені зрозумілий, перекладача не потребую».

Вказана обставина підтверджена відповідним підписом протоколі.

Таким чином, потреби залучення перекладача в даному випадку не було.

Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2024 року у справі № 539/2085/22 наголошує, що залучення перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно іноземця є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача орган міграційної служби в такому випадку зобов`язаний його забезпечити. Оскільки у спірних правовідносинах позивач сам відмовився від участі перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішення відносно нього, суд не уважає його право за такої обставини порушеним.

Подібна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16-а, від 07.02.2023 у справі № 522/7918/22.

Також суд відхиляє доводи позивача з приводу обов`язкового залучення адвоката з безоплатної вторинної правової допомоги під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки обов`язкове залучення адвоката здійснюється лише під час адміністративного затримання, яке не застосовувалось до ОСОБА_3 за відсутності підстав.

Так, шодо підстав здійснення адміністративного затримання, то при виявленні особи, яка порушила законодавство про перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства і транзитний проїзд через територію України, посадові особи органів ДМС можуть здійснювати адміністративне затримання та доставлення зазначеної особи до органу ДМС.

Адміністративне затримання здійснюється з метою: припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу; встановлення особи; складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим; забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення.

Про адміністративне затримання іноземця та/або особи без громадянства уповноважені посадові особи органу ДМС негайно інформують відповідний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідно до Порядку інформування центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадки затримання, адміністративного арешту або застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1363, крім випадків, якщо особа захищає себе особи сто чи запросила захисника.

При цьому, у разі добровільної згоди іноземця та/або особи без громадянства прибути до територіального органу/підрозділу ДМС протокол про адміністративне затримання іноземця та/або особи без громадянства може не складатись.

Як зазначено в протоколі, позивач просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Окрім цього, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення позивача було ознайомлено, з правами, зокрема, роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України в частині того, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом, а також права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, де зазначено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Факт роз`яснення позивачу прав та обов`язків підтверджується наявністю на другому аркуші протоколу власноручного підпису позивача. З протоколом про адміністративне правопорушення та постановою про накладення адміністративного стягнення позивач був ознайомлений, копії отримав, про що свідчать особисті підписи ОСОБА_2 в цих документах.

Разом з тим, додаткових заяв, клопотань від правопорушника під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи з подальшим винесенням постанови, не надходило.

Таким чином, щодо вимог п. 9 Інструкції № 353/271/150, де визначено, що у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, такі не застосовуються до даної справи, оскільки ОСОБА_3 добровільно прибув на запрошення до підрозділу ДМС з метою з`ясування правового статусу іноземця в Україні, просив здійснювати розгляд справи без його участі, адвоката не вимагав, з правами ознайомлений (відповідні підписи наявні в протоколі та рішенні).

Відтак, адміністративного затримання не здійснювалось і підстав для складання протоколу про адміністративне затримання не вбачається.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 , який складав протокол про адміністративне правопорушення від 29.10.2025 серія ПР МЛВ № 003231, а також приймав рішення № 019842 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 та зобов`язання його покинути територію України у термін до 09.11.2025 року, пояснив суду, що 29.10.2025 у селі Керниця Львівського району Львівської області в ході здійснення заходів з виявлення мігрантів, біля заправки була виявлена група азербайджанців, серед яких був ОСОБА_3 . Через відомчі системи було здійснено перевірку вказаних осіб, після чого свідок повернувся до Львова. ОСОБА_3 був на своєму особистому транспорті та на запрошення працівників міграційної служби самотійно прибув до підрозділу міграційної служби на АДРЕСА_1 . В управлінні перевірили їхні документи і виявили порушення - перевищення встановленого строку перебування в Україні, внаслідок чого було складено протокол про адміністративне правопорушення. Свідок підтвердив, що особисто роз`яснив ОСОБА_6 право на адвоката і перекладача, однак ОСОБА_3 відмовився та додакових клопотань чи зауважень не мав. Пояснив, що все йому зрозуміло. Позивач не був обмежений у можливості спілкування з своїм адвокатом, звернуитись до азербайжанської діаспори у Львові за правовою чи іншою допомогою. Він самостійно пересувався на автомобілі з м.Городок до Львова, мав при собі мобільний телефон, спілкувався з адвокатом.

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що знайомий з позивачем внаслідок виконання службових обов`язків щодо виявлення нелегальних мігрантів. Свідок був присутній під час перевірки документів позивача та підтвердив, що ОСОБА_3 спілкувався українською мовою частково російською, і під час спілкування з ним було повне взаєморозуміння. Більше того, ОСОБА_3 внаслідок усного погодження сам виступав у якості перекладача для інших іноземців, які були допитані завдяки ньому. З показів ОСОБА_2 було встановлено, що офіційних документів він не має, зарплату працівники на роботі отримували готівкою. Тоді ОСОБА_6 запропонували проїхати до підрозділу міграційної служби на АДРЕСА_1 , для встановлення всіх обставин, куди ОСОБА_3 прибув самостійно автомобілем разом з іншими громадянами Азербайжану. Він (свідок), при цьому теж був присутній і підтвердив, що ОСОБА_2 ніхто не доставляв і він прибув самостійно. В подальшому ОСОБА_3 спілкувався з працівниками міграційної служби, свідок особисто чув, як ОСОБА_3 спілкувався українськоюта російською мовами; відмовився від адвоката та перекладача. Сам ОСОБА_3 вважав, що з його документами все в порядку, оскільки його документами займаються юристи, однак так вийшло, що юристи йому не встигли оформити документи. Відтак, було встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні.

Частиною 1 статті 15 Закону № 3773-VІ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» наведений перелік документів, за якими здійснюється в`їзд в Україну та виїзд з України іноземцями та особами без громадянства. Основними такими документами є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України, відповідні посвідки на постійне або тимчасове проживання, посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон, проїзний документом для виїзду за кордон тощо.

Подати при наявності законодавчих підстав заяву на будь-який міграційний статус (оформлення посвідки на тимчасове чи постійне проживання, дозволу на імміграцію, набуття громадянства України тощо) має право лише іноземець, який станом на день подачі відповідної заяви на законних підставах перебуває на території України.

Згідно п.2 постанови КМУ від 15 лютого 2012 року № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Згідно п.4. Порядку №150 строк перебування іноземців та осіб без громадянства, які тимчасово перебувають на території України (крім осіб, які відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 16 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства звільняються від реєстрації або реєструються у МЗС та його представництвах), продовжується ДМС, її територіальними органами за наявності обґрунтованих підстав (лікування, пологи, догляд за хворим членом родини, вимушена зупинка на території України у зв`язку з надзвичайними обставинами, оформлення спадщини, наявність підстав для оформлення посвідки на постійне чи тимчасове проживання, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, а також інші обставини, що унеможливлюють виїзд іноземця або особи без громадянства) та за умови подання підтвердних документів на період існування таких підстав.

Так, в подальшому, якщо іноземець не бажає залишати територію України, він зобов`язаний до спливу терміну перебування звернутися за продовженням строків перебування, подати заяву на посвідку при наявності законодавчих підстав, звернутися за дозволом на іміграцію тощо.

Іноземці зобов`язані підтверджувати законність свого перебування на території України. Законність перебування іноземця на території України, підтверджується, у тому числі наданим візою дозволом в межах строку дії візи; посвідкою на тимчасове чи постійне проживання; довідкою про звернення за захистом в Україні; дозволом на імміграцію тощо. Недотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визнання цих осіб нелегальними мігрантами та вжиття заходів щодо їх притягнення до адміністративної відповідальності з подальшим прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення.

Частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 3773- VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно п. 5 розділу І Інструкції № 353/271/150 підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Як було встановлено судом, 30.10.2025 стосовно позивача прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки - до 30.10.2028 згідно штампу в паспортному документі позивача.

Позивач просить врахувати, що його було затримано працівниками міграційної служби у селі Керниця Львівського району Львівської області 29.10.2025 о 08 год. 30 хв., у нього був паспорт який він надав працівникам міграційної служби. Він пояснив, що вибував у серпні 2025 року для отримання паспорту (дата видачі 15.08.2025), після чого знову в`їхав в Україну. Він не розумів, що порушив термін перебування, оскільки вважав, що термін буде рахуватись з 26.08.2025 року. Пояснював, що знаходиться в Україні з метою працевлаштування, надав документ, а саме дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, виданий 16.09.2025 № 7994 у ТОВ «РЕСПЕКТ БУД ПРОЕКТ», отримав ідентифікаційний номер платника податку, знає, що в Україні потрібно працівників на будівництві, по спеціальності є будівельником. Він також намагався пояснити, що звернувся у міграційну службу для отримання посвідки на тимчасове проживання, не ухилявся від відповідальності і не намагався порушити закон, однак ці пояснення було проігноровано працівником міграційної служби. Паспорт у нього було вилучено та доставлено до міста Львова, де він надавав пояснення у декількох установах та підписував документи надані йому працівниками установи, приблизно о 19 год. його відпустили, йому не пропонували перекладача та захисника. 03.11.2025 у м. Львів, вул. Руданського, 3, йому надали копії протоколу та постанови про адміністративне правопорушення, рішення від 30.10.2024 № 019842 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, а також паспорт де було проставлено відмітку про прийняття рішення про примусове повернення від 30.10.2025 №109/2025, встановлено строк для виїзду 10 діб, зобов`язано залишити територію України до 09.11.2025 рік.

З наданих тверджень позивача вбачається, що він фактично визнав факт вчинення ним порушення.

Такі доводи позивача жодним чином не спростовують та не скасовують порушення законодавства України про правовий статус іноземців, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень чи винятків із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і особисті обставини не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України та не звільняють від обов`язку доводити законність свого перебування.

Позивач повинен був звернутись до закінчення 90-денного терміну легального перебування за продовженням строків перебування згідно п.4 Порядку №150 за наявності обґрунтованих підстав, проте цього не зробив.

Відтак, різні особисті обставини іноземця не звільняють від обов`язку легалізації на території України, а також не можуть самі по собі заміняти передбачені законом дії такої особи щодо обов`язку з оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 10.10.2019 року справі №2340/2910/18, постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 522/14416/18.

Частиною другою статті 26 Закону 3773-VI зазначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Пунктом третім розділу ІІ Інструкції №150 передбачено, що у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення.

Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.

Пунктом 18 Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зазначено, що крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (3773-17) рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні цього Закону вважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, що мало місце у випадку спірних правовідносин.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 755/7030/21.

Отже, порушений позивачем законодавчо установлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.

Щодо тверджень позивача про мету його перебування в Україні у зв`язку із працевлаштуванням та долученої копії дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства виданий 16.09.2025 № 7994 у ТОВ «РЕСПЕКТ БУД ПРОЕКТ», а також що позивач звернувся у міграційну службу для отримання посвідки на тимчасове проживання, то доказів подачі заяви на оформлення посвідки по працевлаштуванню, як і копії самої посвідки на тимчасове проживання, яка б засвідчила законність перебування в Україні, до позову не долучено.

Пунктом четвертим статтею 4 Закону 3773-VI зазначено, що іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування або укладення гіг-контракту або під час перебування на законних підставах на території України у випадку, передбаченому частиною тринадцятою цієї статті, отримали дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства в Україні та посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

Отже, позивач не має документів, які дають право законно перебувати на території України, а отже перебуває в Україні у статусі нелегального мігранта.

Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені його права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ст. ст. 75, 76 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд вважає, що твердження позивача не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, натомість оскаржувані рішення ЗМУ ДМС були прийняті в межах повноважень, на підставі та на виконання законодавства України з питань незаконного перебування іноземців на території України та протидії нелегальній міграції.

Внаслідок зафіксованого факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення з притягнення його до адміністративного відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, 30.10.2025 року було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця, та зобов`язано залишити територію України у термін до 09.11.2025 року.

Позивач не звертався за продовженням строків перебування, ухилився від виїзду з України після закінчення строків перебування на території України, не вживав заходів щодо оформлення легального статусу перебування на території України, на день складення адміністративних матеріалів справи не мав статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у строки і порядок встановлені законодавством з відповідною заявою не звертався, підстави для законного перебування на території України на момент прийняття рішення відсутні та документально не підтверджені.

Під час розгляду справи встановлено, що при оформленні матеріалів про адміністративне правопорушення гр. ОСОБА_8 був ознайомлений зі своїми правами, мову розумів та просив справу розглядати без його участі, зауважень, клопотань та заяв не робив, що підтверджується підписами у протоколі, постанові та рішеннях.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно зі статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця №019842 від 30.10.2025 та рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки, як і постанова про накладення адміністративного стягнення на позивача є законними та обґрунтованими.

Позивачем вчинено адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 203 КУпАП.

Позивач не має документів, які дозволяють законно перебувати на території України. Докази, надані представником позивача, не є належним підтвердженням законності перебування на території України ОСОБА_2 .

З огляду на встановлені судом обставини, відповідач діяв відповідно до наданих повноважень, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 12, 72-77, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_2 до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання незаконними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення до країни походження та рішення про заборону в`їзду на територію України - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22.12.2025 року.

Суддя І.Р. Волоско