Справа № 140/4474/25
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2025-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року ЛуцькСправа № 140/4474/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з позовом:

1) про визнання протиправною бездіяльності щодо непризначення, ненарахування та невиплати за період з 01 липня 2024 року по 31 липня 2024 року додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (далі Постанова №168), та зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити за період з 01 липня 2024 року по 31 липня 2024 року додаткову винагороду у розмірі 100000,00 грн, передбачену Постановою №168;

2) визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за період з 30 грудня 2022 року по 28 лютого 2025 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом про Державний бюджет України станом на 01 січня 2022 року, на 01 січня 2023 року, на 01 січня 2024 року, на 01 січня 2025 року відповідно та зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 30 грудня 2022 року по 28 лютого 2025 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року виплати, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів;

3) визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 30 грудня 2022 року по 28 лютого 2025 року із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078), та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 30 грудня 2022 року по 28 лютого 2025 року із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 вказаного Порядку;

4) визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 30 днів за 2022 рік, за 15 днів за 2023 рік, за 30 днів за 2025 рік з урахуванням додаткової винагороди та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 30 днів за 2022 рік, за 15 днів за 2023 рік, за 30 днів за 2025 рік з урахуванням додаткової винагороди та з урахуванням раніше виплачених сум;

5) визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі Закон №3551-XII), за 14 днів за 2023 рік, за 14 днів за 2024 рік, за 14 днів за 2025 рік з урахуванням додаткової винагороди, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу (28 лютого 2025 року) та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, за 14 днів за 2023 рік, за 14 днів за 2024 рік, за 14 днів за 2025 рік з урахуванням додаткової винагороди, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу (28 лютого 2025 року);

6) визнання протиправною бездіяльності щодо непризначення, ненарахування та невиплати за періоди з 01 квітня 2024 року по 01 червня 2024 року, з 13 червня 2024 року по 28 серпня 2024 року, з 14 вересня 2024 року по 28 лютого 2025 року додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, в розмірі 70000,00 грн за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових завдань та зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити за періоди з 01 квітня 2024 року по 01 червня 2024 року, з 13 червня 2024 року по 28 серпня 2024 року, з 14 вересня 2024 року по 28 лютого 2025 року одноразову винагороду, передбачену Постановою №168, в розмірі 70000,00 грн за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових завдань;

7) визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік та за 2025 рік та зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік та за 2025 рік, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;

8) визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати допомоги для оздоровлення за 2025 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та зобов`язання нарахувати та виплатити допомогу для оздоровлення за 2025 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що у період з 30 грудня 2022 року по 28 лютого 2025 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , однак відповідач здійснив нарахування та виплату грошового забезпечення не в повному обсязі.

На переконання позивача, Військова частина НОМЕР_1 з порушенням норм законодавства здійснювала нарахування та виплату грошового забезпечення (постійних та одноразових видів), виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, обчислених із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року. Між тим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб (далі Постанова №103), яким було внесено зміни до пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Позивач вважає, що з дня набрання вказаним судовим рішенням законної сили діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка діяла до зазначених змін, й відповідач мав нараховувати та виплачувати грошове забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом 1 січня календарного року виплати, на відповідні тарифні коефіцієнти.

Крім того позивач вважає, що при обчисленні індексації грошового забезпечення за період з 30 грудня 2022 року до дня виключення зі списків особового складу частини відповідач не врахував вимоги абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку №1078 щодо обчислення індексації, яка розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу, та протиправно не здійснив її виплату.

ОСОБА_1 вказав, що згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 лютого 2025 року №59 йому належить виплатити грошову компенсацію за 13 діб за 2022 рік, за 15 діб за 2023 рік, за 5 діб за 2025 рік. Поряд з тим відповідно до цього наказу щорічна основна відпустка за 2022 рік та за 2025 рік позивачу не надавалась, тож відповідачем протиправно не призначено виплату ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної щорічної основної відпустки за 30 діб за 2022 рік та за 30 діб за 2025 рік.

Не погоджується позивач і з розрахунком грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, при обчисленні якої у складі грошового забезпечення не враховано додаткову винагороду, передбачену Постановою №168. З тих самих підстав протиправним є, на думку позивача, неврахування Військовою частиною НОМЕР_1 додаткової винагороди при нарахуванні та виплаті допомоги для оздоровлення за 2025 рік.

Позивач також вказав, що подав за підпорядкуванням рапорт про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, однак відповідачем було проігноровано всі звернення та не було здійснено нарахування та виплату такого виду допомоги, зокрема з урахуванням додаткової винагороди за 2024, 2025 роки.

Позивач, покликаючись на довідку від 28 лютого 2025 року №441/513/2 про безпосередню участь у період з 13 червня 2024 року по 28 серпня 2024 року в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичній операції в період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах і в період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, вважає, що відповідач безпідставно не включив його у наказ про виплату збільшеної до 100000,00 грн додаткової винагороди за період з 01 липня 2024 року по 31 липня 2024 року. Також зазначив, що згідно з Постановою №168 має право і на отримання додаткової одноразової винагороди у розмірі 70000,00 грн за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання у період з 01 квітня 2024 року по 01 червня 2024 року, з 13 червня 2024 року по 28 серпня 2024 року, з 14 вересня 2024 року по 28 лютого 2025 року бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території держави-агресора, про що видані довідки від 18 липня 2024 року №527/2295 та від 28 лютого 2025 року №441/513/2.

З метою захисту порушених прав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив та у задоволенні позову просив відмовити (а.с.61-71), зазначивши, що передбачена Постановою №168 додаткова винагорода в розмірі до 100000,00 грн не має систематичного характеру та залежить від безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час безпосереднього перебування в районах у період здійснення зазначених заходів, а її розмір залежить від днів участі у таких діях та заходах. ОСОБА_1 у спірний період з 01 липня 2024 року по 31 липня 2024 року не виконував бойові (спеціальні) завдання, за які передбачена виплата додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах), а він відповідно до рапорту командира підрозділу у липні 2024 року залучався до виконання завдань, які надають право на виплату додаткової винагороди лише в розмірі 30000,00 грн, і така фактично виплачена.

Відповідач вважає безпідставними позовні вимоги і щодо нарахування та виплати за період з 01 квітня 2024 року по 01 червня 2024 року, з 13 червня 2024 року по 28 серпня 2024 року, з 14 вересня 2024 року по 28 лютого 2025 року одноразової винагороди, передбаченої Постановою №168, в розмірі 70000,00 грн за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових завдань. Так позивачу проводилася виплата одноразової винагороди в розмірі 70000,00 грн: в жовтні 2024 року за періоди з 10 серпня 2024 року по 18 серпня 2024 року (9 днів), з 21 серпня 2024 року по 26 серпня 2024 року (6 днів), з 16 вересня 2024 року по 30 вересня 2024 року (15 днів), в грудні 2024 року за періоди 01 жовтня 2024 року (1 день), з 04 жовтня 2024 року по 17 жовтня 2024 року (14 днів), з 24 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року (8 днів), з 01 листопада 2024 року по 07 листопада 2024 року (7 днів), в січні 2025 року за періоди з 08 листопада 2024 року по 27 листопада 2024 року (20 днів), з 08 грудня 2024 року по 17 грудня 2024 року (10 днів), в лютому 2025 року за періоди: з 18 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року (14 днів), з 01 січня 2025 року по 16 січня 2025 року (16 днів). Надалі до дня звільнення позивач не мав права на отримання одноразової винагороди, бо не мав сумарно обчислених 30 днів виконання бойових завдань на лінії зіткнення.

Крім того, відповідач заперечує наявність підстав для перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення за період проходження військової служби з 30 грудня 2022 року по 28 лютого 2025 року, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Починаючи із 01 березня 2018 року розміри посадових окладів та окладів за військовим званням відповідних категорій військовослужбовців обчислювалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, а з 20 травня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 діє норма пункту 4 Постанови №704, згідно з якою розміри окладів розраховуються з величини 1762,00 грн (а не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року).

Також відповідач заперечує вимоги щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 30 грудня 2022 року по 28 лютого 2025 року із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку №1078, застосування яких можливе тільки у разі, якщо підвищення тарифних ставок (посадових окладів) відбулось під час проходження служби військовослужбовцем та розмір підвищення його доходу дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Оскільки законодавчого підвищення посадового окладу позивача протягом спірного періоду не відбулося (останнє підвищення для військовослужбовців було на підставі Постанови №704 з 01 березня 2018 року, коли ОСОБА_1 ще не проходив службу), то це виключає можливість нарахування та виплату йому індексації-різниці, про яку йдеться в абзацах четвертому, шостому пункту 5 Порядку №1078.

Відповідач зауважив, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено включення до складу грошового забезпечення, з якого нараховуються одноразові додаткові види грошового забезпечення (матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, допомога для оздоровлення та компенсація за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток), додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 та яка має тимчасовий характер (виплачується лише у період дії воєнного стану) та розмір якої не є сталим.

В обґрунтування відсутності підстав для зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік та за 2025 рік відповідач вказав, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається військовослужбовцям у межах асигнувань, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника). Однак ОСОБА_1 не подавав ні в 2024 році, ні в 2025 році командиру військової частини рапорт про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Інші зави по суті справи від сторін не надходили.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 у період 30 грудня 2022 року по 28 лютого 2025 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджено відомостями військового квитка НОМЕР_2 (а.с.21-26). Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28 лютого 2025 року №59 ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас на підстав підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 28 лютого 2025 року (а.с.29-30).

Зі змісту наказу від 28 лютого 2025 року №59 слідує, що ОСОБА_1 належить виплатити грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки: за 2022 рік - 13 діб, за 2023 рік - 15 діб, за 2025 рік за 5 діб, грошову компенсацію за 42 доби невикористаної додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2023, 2024, 2025 роки; грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік у сумі 23421,30 грн. Також виплаті підлягає одноразова грошова допомога по звільненню у розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, але не менше як 25 відсотків місячного грошового забезпечення (31 місяць), надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 01 по 28 лютого 2025 року, щомісячна премія у розмірі 489% посадового окладу за період з 01 по 28 лютого 2025 року та додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн з розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби за період з 01 по 28 лютого 2025 року.

Як видно з карток особового рахунку ОСОБА_1 (а.с.74-76), із 01 січня 2023 року по 24 липня 2023 року йому встановлено посадовий оклад (номер обслуги, 4 тарифний розряд) у розмірі 2730,00 грн, а з 25 липня 2023 року за займаною посадою командир відділення (9 тарифний розряд) - 3170,00 грн. Позивачу встановлено оклад за військовим званням солдат у розмірі 530,00 грн, за військовим званням старший солдат (з 12 серпня 2023 року) у розмірі 584,19 грн, за військовим званням молодший сержант (з 28 серпня 2023 року) у розмірі 670,00 грн. Відповідач виплачував у складі місячного грошового забезпечення також надбавку за вислугу років, надбавку за особливості проходження служби, премію.

Відповідно до карток особового рахунку за 2023-2025 роки ОСОБА_1 була виплачена грошова допомога на оздоровлення: в липні 2023 року - 21329,25 грн, у квітні 2024 року - 23421,30 грн, в березні 2025 року - 23738,10 грн.

Із вказаних карток особового рахунку також слідує, що позивачу була виплачена індексація: у лютому 2023 року - у сумі 94,89 грн, з вересня 2024 року по грудень 2024 року - у сумі 130,20 грн щомісячно, у січні 2025 року - у сумі 254,35 грн.

З картки особового рахунку за 2025 рік також встановлено, що ОСОБА_1 була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки (за 33 дні) в сумі 26111,91 грн, компенсація за невикористані дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій (за 42 дні) в сумі 33233,34 грн, одноразова грошова допомога при звільненні (4% грошового забезпечення за кожен повний місяць) у сумі 29435,24 грн, додаткова винагорода з розрахунку 30000,00 грн за період 01 по 28 лютого 2025 року у сумі 30000,00 грн.

Спір у цій справі виник щодо виплати грошового забезпечення - постійних та одноразових додаткових виплат, зокрема, індексації, компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток у неналежному, як вважає позивач, розмірі, невиплати окремих видів (додаткової винагороди у збільшеному розмірі та одноразової винагороди на період воєнного стану, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024, 2025 роки, допомоги для оздоровлення за 2025 рік).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту.

Відповідно до пунктів 2, 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (пункт 4 статті 9 Закону №2011-XII).

30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №704, якою, серед іншого, затвердив тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (згідно з додатком 1). У додатку 14 до Постанови №704 визначена схема тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Згідно з пунктом 2 Постанови №704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пункт 4 Постанови №704 в редакції, чинній на день її прийняття, визначав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови №704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

Пунктом 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (набрав чинності 01 січня 2017 року, далі - Закон №1774-VIII) встановлена заборона використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення розміру посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №103 (набрала чинності 24 лютого 2018 року), пунктом 6 якої внесено зміни до Постанови №704, зокрема, пункт 4 викладено у такій редакції: 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Отже, на момент набрання чинності Постановою №704 (01 березня 2018 року) у пункті 4 згідно з пунктом 6 Постанови №103 розрахункову величину для обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, яким був розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), замінено на іншу - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2018 року. При цьому мінімальна заробітна плата для розрахунків розмірів цих окладів не застосовувалася взагалі.

Водночас текст примітки, зокрема додатків 1, 14 до Постанови №704, у зв`язку з прийняттям Постанови №103 не змінився, відповідно виникла неузгодженість тексту примітки з положеннями пункту 4 Постанови №704 в редакції, викладеній згідно з пунктом 6 Постанови №103.

Кабінет Міністрів України постановою від 28 жовтня 2020 року №1038 Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2006 р. №1644 і від 30 серпня 2017 р. №704 виправив цю неузгодженість, виклавши примітку додатку 1 до Постанови №704 в новій редакції: 1. Посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються в порядку, встановленому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704. У разі коли розмір окладу визначено у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище заокруглюються до 10 гривень.. В аналогічній редакції викладена також і примітка додатку 14 до Постанови №704.

Між тим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103.

З 29 січня 2020 року (з дня набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) відновилася первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, тобто та, яка була до внесення змін згідно з пунктом 6 Постанови №103.

Такий висновок відповідає правовій позиції, наведеній у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №400/6214/21, від 25 квітня 2024 року у справі №240/16735/21, від 05 червня 2024 року у справі №420/18318/23 у подібних правовідносинах, пов`язаних із застосуванням пункту 4 Постанови №704 (у редакції, яка діяла з 29 січня 2020 року) при нарахуванні грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу.

Необхідно також зауважити, що пунктом 8 розділу Прикінцеві положення Закону України від 23 листопада 2018 року №2629-VIII Про Державний бюджет України на 2019 рік було передбачено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня 2018 року.

Положення пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення розмірів окладів, розрахованих відповідно до цієї постанови, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, до 01 січня 2020 року не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.

У постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 Верховний Суд виснував, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою №704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік, у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

У названій постанові Верховний Суд, з-поміж іншого, звернув увагу, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою №704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, відображена також у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №400/6214/21 за позовом військовослужбовця до військової частини у спорі щодо незастосування відповідачем при визначенні посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням відповідно до пункту 4 Постанови №704 розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (на 2020 рік).

У постановах від 25 квітня 2024 року у справі №240/16735/21, від 05 червня 2024 року у справі №420/18318/23 (щодо обчислення та виплати грошового забезпечення у 2020 - 2022 роках) Верховний Суд від зазначених вище висновків не відступав.

У постанові від 05 червня 2024 року у справі №420/18318/23 Верховний Суд вказав, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Оскільки приписи пункту 3 розділу ІІ Закону №1774-VІІІ не втратили чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови №704, то в цьому випадку не встановлено правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою заявника та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Відповідач у відзиві на позов підтвердив, що у спірному періоді грошове забезпечення ОСОБА_1 виплачувалося з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, які розраховані згідно з Постановою №704 виходячи з розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2018 року - 1762,00 грн.

Натомість в Законі України від 02 грудня 2021 року №1928-IX Про Державний бюджет України на 2022 рік, Законі України від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ Про Державний бюджет України на 2023 рік установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2022 року - 2481,00 грн, з 01 січня 2023 року - 2684,00 грн.

Разом з тим суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704 (далі Постанова №481) скасовано підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб (Офіційний вісник України, 2018 р., №20, ст. 662).

Пунктом 2 Постанови №481 внесено зміну до пункту 4 Постанови №704 та викладено абзац перший в такій редакції:

4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14..

Постанова №481 у спірний період нечинною не визнавалися, у судовому порядку скасована не була.

Таким чином, із дня набрання чинності Постановою №481 (20 травня 2023 року) та протягом її чинності у відповідних суб`єктів владних повноважень були відсутні підстави для застосовування при обрахунку грошового забезпечення військовослужбовців розрахункової величини прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, оскільки Кабінетом Міністрів України ця розрахункова величина замінена на сталу розрахункову величину (1762,00 грн) шляхом внесення відповідних змін до пункту 4 Постанови №704 Постановою №481.

Вказані висновки щодо застосування пункту 2 Постанови №481 викладені у постановах Верховного Суду від 24 червня 2025 року у справі №420/5584/24, від 26 червня 2025 року у справі №480/7154/24, від 03 липня 2025 року у справі №360/152/24, від 04 липня 2025 року у справі №120/8298/24, від 09 липня 2025 року у справі №420/18853/24, від 21 серпня 2025 року у справі №520/22317/23 та ін.

Верховний Суд у постановах від 24 червня 2025 року у справі №420/5584/24, від 30 червня 2025 року у справі №280/8083/24 та у справі №280/8605/24, від 04 липня 2025 року у справі №120/8298/24, від 03 липня 2025 року у справі №380/13292/24 та у справі №360/152/24, від 25 вересня 2025 року у справі №380/4982/24 та у справі №620/13023/24, крім іншого, звернув увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 та від 11 вересня 2024 року у справі №554/154/22, наголошувала на тому, що суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності: суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).

У постанові від 25 липня 2025 року у справі №460/15913/24 Верховний Суд зазначив, що посилання в касаційній скарзі на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24 є необґрунтованим, адже згідно з частиною другою статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Відтак, визнання у судовому порядку пункту 2 Постанови №481 нечинним не породжує для позивача юридичних наслідків, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні положення зазначеної постанови були чинними.

При розгляді цієї справи судом враховується, що Шостим апеляційним адміністративним судом 18 червня 2025 року прийнято постанову у справі №320/29450/24, якою залишено без змін рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року, яким визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови №481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови №704.

Таким чином, тільки починаючи з 18 червня 2025 року діє редакція пункту 4 Постанови №704, що була чинною до змін, внесених пунктом 2 Постанови №481. Тож набрання 18 червня 2025 року судовим рішення у справі №320/29450/24 законної сили не впливає на вирішення цієї справи, оскільки немає ретроактивної дії.

Підсумовуючи сказане, суд дійшов висновку, що при визначенні позивачу розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням відповідач протиправно не врахував розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року як розрахункову величину, що призвело до виплати грошового забезпечення у період з 30 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року у меншому розмірі, ніж належить.

Як установлено пунктом 2 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Порядок №260), до щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Як було зазначено судом вище, ОСОБА_1 у період з 30 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року виплачувалися такі види грошового забезпечення: основні посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років; щомісячні додаткові - надбавка за особливості проходження служби, премія.

За змістом приписів Порядку №260 військовослужбовцям щомісячно виплачується: надбавка за вислугу років на військовій службі у відповідних відсотках посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням (пункт 1 розділу ІV); надбавка за особливості проходження служби в розмірах до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків (пункт 1 розділу VI); щомісячна премія (не менше 10 відсотків посадового окладу), виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби (пункти 1, 2 розділу XVI).

Як бачимо, виплата таких грошового забезпечення безпосередньо залежить від розміру посадового окладу та окладу за військовим званням.

Таким чином, у межах заявлених позовних вимог підлягає перерахунку за період з 30 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року (до дня набрання чинності Постановою №481) грошове забезпечення позивача з врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року виплати (тобто, на 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року) як розрахункової величини посадового окладу та окладу за військовим званням, а також виплачених за вказаний період грошової допомоги на оздоровлення.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що взаємопов`язані позовні вимоги у цій частині позову належить задовольнити частково у спосіб визнання протиправними дій відповідача щодо обчислення та виплати позивачу з 30 грудня 2022 по 19 травня 2023 року грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини для визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року; зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше виплачених сум) за період з 30 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року із застосуванням розрахункової величини для визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року виплати, та про відмову у задоволенні решти позовних вимог (стосовно перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 20 травня 2023 року по 28 лютого 2025 року).

Вирішуючи позов в частині позовних вимог, які стосуються перерахунку і виплати індексації грошового забезпечення за період з 30 грудня 2022 року по 25 лютого 2025 року, розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення грошового забезпечення у березні 2018 року, суд зазначає, що спірні правовідносини врегульовані Законом України від 03 липня 2001 року №1282-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення (далі Закон №1282-ХІІ) та прийнятим з метою його реалізації Порядком №1078.

За змістом статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Перелік об`єктів індексації установлений частиною першою статті 2 Закону №1282-ХІІ, згідно з якою індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру; до таких об`єктів індексації належить оплата праці (грошове забезпечення).

Межі, підстави та обставини для проведення індексації визначені у статтях 4, 6 названого Закону.

Згідно зі статтею 9 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюються на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком №1078.

Порядок №1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, поточної та індексації-різниці. Суми цих індексацій можуть нараховуватися і одночасно, і окремо одна від одної.

Право на отримання поточної індексації виникає у випадку, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який з 01 січня 2016 року встановлений у розмірі 103 відсотка (абзац другий пункту 1-1, абзац шостий пункту 5 Порядку №1078).

Сума цієї індексації визначається як результат множення грошового забезпечення, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (абзаци другий, п`ятий пункт 4 Порядку №1078).

Як можна зрозуміти зі змісту позову, правовідносини щодо нарахування й виплати поточної індексації не є спірними та позов не містить доводів про неправильність її нарахування та виплати.

Спірним є питання застосування відповідачем абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку №1078, якими з 01 грудня 2015 року врегульовано питання виплати індексації у місяці підвищення посадових окладів, а також виплати визначеної суми індексації до чергового підвищення тарифних ставок (окладів).

Абзаци третій-п`ятий пункту 5 Порядку №1078 у редакціях, які застосовувались з березня 2018 року, передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не)нараховується, а саме: сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац третій); сума індексації у місяці підвищення грошових доходів нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу (абзац четвертий). У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру (абзац п`ятий).

Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів, посадових окладів, грошового доходу) сума цієї індексації нараховується, то абзац шостий пункту 5 Порядку №1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до чергового підвищення тарифних ставок (окладів, посадових окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.

Як уже зазначалося вище, з 01 березня 2018 року грошове забезпечення військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу, на підставі Постанови №704 (нею, зокрема, затверджено тарифні тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів).

При вирішенні спору суд враховує правові висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування приписів абзаців четвертого шостого пункту 5 Порядку №1078 (від 23 березня 2023 року у справі №400/3826/21, від 29 березня 2023 року у справі №380/5493/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 420/11424/21, від 20 квітня 2023 року у справі №320/8554/21, від 11 травня 2023 року у справі №260/6386/21 та ін), за змістом яких право на отримання індексації грошового забезпечення у фіксованій величині виникло у військовослужбовців саме у зв`язку зі змінами їхніх посадових окладів з 01 березня 2018 року на підставі Постанови №704 та виходячи із приписів абзаців четвертого, шостого Порядку №1078 з березня 2018 року останні мали право на перерахунок індексації грошового забезпечення з урахуванням особливостей, запроваджених указаними нормами Порядку №1078.

Для вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (березень 2018 року) необхідно: визначити розмір підвищення грошового доходу особи у місяці підвищення (А); визначити суму індексації, що склалася у місяці підвищення грошового доходу (Б); порівняти розмір підвищення грошового доходу (А) з сумою індексації у місяці його підвищення (Б).

Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року. В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення друге абзацу п`ятого пункт 5 Порядку №1078).

Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Порядку №1078).

Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.

У такому випадку відповідно до абзацу четвертого пункту 5 Порядку №1078 сума індексації-різниці в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).

Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2024 року у справі №160/2481/23 наголосив, що визначальним для обчислення індексації-різниці є встановлення моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник, а не індивідуального збільшення посадового окладу працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд зазначає, що позивач розпочав військову службу з 19 липня 2022 року, до цього на військовій службі не перебував, про що наявні відомості у військовому квитку НОМЕР_2 (а.с.23). На момент початку військової служби позивача Постанова №704 вже була чинною та підлягала застосуванню; підвищення посадового окладу під час проходження служби внаслідок підвищення тарифних ставок у нього не відбулось (зміна посадового окладу за рахунок переведення (призначення) на іншу посаду для встановлення права на індексацію-різницю не розглядається як умова її розрахунку).

Таким чином, з огляду на наведене суд дійшов висновку, що у позивача не виникло право для нарахування й виплату йому індексації-різниці відповідно до приписів абзаців четвертого, шостого Порядку №1078.

Подібний підхід до правозастосування наведений Верховним Судом у постанові від 04 квітня 2024 року у справі №160/2481/23.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню тільки приписи пункту 10-2 Порядку №1078, згідно з якими для новоприйнятих військовослужбовців обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займає військовослужбовець.

Оскільки в ході розгляду цих позовних вимог судом не встановлено порушення прав позивача в частині нарахування і виплати індексації грошового забезпечення (індексації-різниці) згідно з абзацами четвертим-шостим пункту 5 Порядку №1078, то такі вимоги позову є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку доводам сторін в частині позовних вимог щодо непризначення, ненарахування та невиплати за період з 01 липня 2024 року по 31 липня 2024 року додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн, передбаченої Постановою №168, а також непризначення, ненарахування та невиплати за періоди з 01 квітня 2024 року по 01 червня 2024 року, з 13 червня 2024 року по 28 серпня 2024 року, з 14 вересня 2024 року по 28 лютого 2025 року одноразової винагороди, передбаченої Постановою №168, в розмірі 70000,00 грн за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових завдань, суд зазначає таке.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні (затверджено Законом від 24 лютого 2022 року №2102-IX) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжено та він діє до цього часу.

На виконання Указу Президента України від 24 лютого 2024 року №64 Про введення воєнного стану в Україні та Указу Президента України від 24 лютого 2024 року №69 Про загальну мобілізацію Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року прийняв Постанову №168, якою передбачив на період дії воєнного стану виплату військовослужбовцям за видами військових формувань (зокрема, Збройних Сил) додаткової винагороди та встановив загальні умови щодо її виплати (в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах).

До Постанови №168 неодноразово вносилися зміни.

Кабінет Міністрів України постановою від 07 липня 2022 року №793 доповнив Постанову №168, пунктом 2-1 якої установив, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Також Законом України від 28 червня 2023 року №3161-IX Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану, далі Закон №3161-IX) Закон №2011-ХІІ доповнено статтею 9-2 Додаткова винагорода військовослужбовцям під час дії воєнного стану, за приписами якої під час дії воєнного стану військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Абзацом другим пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-IX, який набрав чинності 30 червня 2023 року, установлено, що в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року №2102-IX: військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, а також здійснюють бойові (спеціальні) завдання, у період здійснення зазначених заходів (завдань) щомісячно виплачується додаткова винагорода від 30000 до 100000 гривень на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з прийняттям цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 09 серпня 2023 року №836 (далі - Постанова №836) у Постанову №168 внесено зміни (набрала чинності 11 серпня 2023 року, застосовується з 01 червня 2023 року).

Цією постановою пункт 1 Постанови №168 викладено в новій редакції, а положення про виплату військовослужбовцям додаткової винагороди, які раніше містилися у пункті 1 Постанови №168, перенесено у новий пункт 1-1.

Пунктом 1-1 Постанови №168 (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. У разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території противника військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань (абзац другий із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2024 року №419 застосовується з 01 квітня 2024 року);

військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), виплачується додаткова винагорода у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань відповідно до умов, визначених Міністерством оборони;

військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.

Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) (пункт 1-2 Постанови №168).

Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану у Порядку №260 врегульовані розділом XXXIV.

Відповідно до пункту 2 розділу XXXIV цього Порядку (зі змінами станом на 05 червня 2024 року) на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану виплачується в таких розмірах:

100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):

під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у тому числі тим, що визначені в абзаці чотирнадцятому цього пункту);

у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;

із здійснення польотів в повітряному просторі областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;

з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії, підрозділу (засобу) протиповітряної оборони;

на території противника (у тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);

з вогневого ураження повітряних, морських цілей противника;

з виводу повітряних суден з під удару противника з виконанням зльоту;

кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);

у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів (медичних підрозділів підсилення);

з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

у районах ведення воєнних (бойових) дій з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів у місцях виконання завдань за призначенням згідно з бойовими розпорядженнями;

50 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах). Перелік цих органів військового управління (управлінь (штабів) угруповань військ (сил)), затверджується Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України;

30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;

з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;

з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;

у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;

з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;

у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;

із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;

з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту).

Райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України (пункт 3 розділу XXXIV Порядку №260).

Як обумовлено пунктом 4 розділу XXXIV Порядку №260, підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:

бойовий наказ (бойове розпорядження);

журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини. Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункти 9, 10 розділу XXXIV Порядку №260).

Аналіз викладених норм свідчить, що виплата додаткової винагороди здійснюється за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні (за місцем штатної служби військовослужбовця). Саме по собі перебування військовослужбовця в районі ведення бойових дій не є достатньою підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі до 100000,00 грн на місяць, передбаченої Постановою №168. Ключовою умовою для здійснення виплати такої додаткової винагороди є виконання військовослужбовцем бойових дій або заходів, які у розумінні Постанови №168 означають безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів та підтвердження цих обставин указаними вище документами.

Таким чином, відповідно до Постанови №168 питання виплати додаткової грошової винагороди залежить від визначення відповідними командирами факту безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях та відповідних заходах. Зазначене визначення повинно бути відповідним чином оформлено належними документами: рапортами командира підрозділу, журналом бойових дій, бойовим наказом (бойовим розпорядженням). Ніким іншим, окрім командування відповідної військової частини, питання безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, підтверджено бути не може.

За доводами відповідача у спірний період з 01 липня 2024 року по 31 липня 2024 року ОСОБА_1 не виконував бойові (спеціальні) завдання, визначені абзацами першим тринадцятим пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260.

Рапортом (від 05 серпня 2024 року вх. №20694) командир 1 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 клопотав виплатити військовослужбовцям 1 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 за липень 2024 року додаткову винагороду згідно з Постановою №168, зокрема ОСОБА_1 з розрахунку 30000,00 грн пропорційно часу безпосередньої участі у виконанні бойових завдань у складі діючого угруповання військ (сил) Сил оборони держави з 01 липня 2024 року по 31 липня 2024 року (а.с.78-85). Підставою зазначення такої інформації є бойове розпорядження командира НОМЕР_3 омпбр №2070/24дск від 29 квітня 2024 року, бойове розпорядження ОСУВ ІНФОРМАЦІЯ_1 №313/1908/2244т від 28 квітня 2024 року, бойове розпорядження ОК ІНФОРМАЦІЯ_2 №10т від 28 квітня 2024 року.

Із вказаного вище рапорту вбачається, що молодший сержант ОСОБА_1 у період з 01 липня 2024 року по 31 липня 2024 року не брав безпосередню участь у бойових діях чи заходах, а виконував бойові завдання у складі діючого угрупування військ (сил) Сил оборони держави.

Надана позивачем довідка Військової частини НОМЕР_1 від 28 лютого 2025 року №441/513/2 (форма 12 згідно з додатком 28 до Інструкції з діловодства у Збройних Силах України), на яку покликається позивач (а.с.108), містить лише узагальнену інформацію та не є підставою для нарахування збільшеної додаткової винагороди згідно з Постановою №168. Така довідка не містить посилання на жоден з передбачених пунктом 4 розділу XXXIV Порядку №260 документ та видана для подання до органів соціальної підтримки, тобто не є тим документом, на підставі якого проводиться виплата додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн відповідно до Постанови №168.

Сам по собі факт перебування військовослужбовця у певних районах ще не є підставою для нарахування додаткової грошової винагороди у розмірі 100000,00 грн. Натомість умовою для виплати додаткової грошової винагороди згідно з Постановою №168 з розрахунку 100000,00 грн є участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів при виконанні бойового розпорядження (наказу), виконуючи бойові (спеціальні) завдання за переліком, визначеним в абзацах третьому тринадцятому пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260.

Суд наголошує, що відповідно до Постанови №168 саме командири підрозділу визначають, які військовослужбовці беруть безпосередню участь у бойових діях або виконують бойові (спеціальні) завдання, подаючи рапорт командиру частини для прийняття відповідного наказу про виплату додаткової винагороди.

Відповідно до рапорту (від 05 серпня 2024 року вх. №20694) командира 1 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 до виплати у розмірі 100000,00 грн пропорційно часу безпосередньої участі рекомендовано військовослужбовців, які виконували бойові завдання під час дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань батальйоном першого ешелону оборони згідно з бойовим розпорядженням командира НОМЕР_3 омпбр №2099/24дск від 05 травня 2025 року (а.с.86-88). Позивач у цьому списку відсутній.

Таким чином, за відсутності документального підтвердження (доказами згідно з пунктом 4 розділу XXXIV Порядку №260) факту безпосередньої участі позивача у бойових діях та виконання бойових (спеціальних) завдань у значенні абзаців третього тринадцятого пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 відсутні підстави вважати, що відповідачем порушене право позивача на отримання за період з 01 липня 2024 року по 31 липня 2024 року додаткової винагороди у збільшеному розмірі - 100000,00 грн, яка останньому призначена у розмірі 30000,00 грн відповідно до наказу відповідача, прийнятого на підставі рапорту безпосереднього командира і виплачена у серпні 2024 року, про що наявні відомості в картці особового рахунку військовослужбовця за 2024 рік (а.с.75).

При вирішенні спору щодо нарахування та виплати одноразової винагороди згідно з Постановою №168 за періоди з 01 квітня 2024 року по 01 червня 2024 року, з 13 червня 2024 року по 28 серпня 2024 року, з 14 вересня 2024 року по 28 лютого 2025 року в розмірі 70000,00 грн за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових завдань суд враховує, що з 01 квітня 2024 року порядок виплати такої одноразової винагороди врегульований розділом XXXVII Порядку №260.

Відповідно до пункту 1 розділу XXXVII Порядку №260 на період воєнного стану військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода згідно з Постановою №168 в розмірі 70 000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань:

під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно;

на тимчасово окупованій російською федерацією території України;

на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій;

на території противника.

За приписами пункту 2 розділу XXXVII Порядку №260 підтвердження виконання бойових (спеціальних) завдань здійснюється на підставі таких документів:

бойовий наказ (бойове розпорядження);

журнал бойових дій або бойове донесення;

рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про виконання бойових (спеціальних) завдань кожним військовослужбовцем (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) в умовах, визначених пунктом 1 цього розділу.

Інформацію про кількість днів виконання бойових (спеціальних) завдань у минулому місяці відряджених до військових частин (установ, організацій) військовослужбовців командири військової частини (установи, організації), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець, повідомляють органи військового управління, військові частини (установи, організації) за місцем штатної служби військовослужбовців, до 05 числа поточного місяця в установленому законодавством порядку.

Військовослужбовцям, які вибувають до нового місця служби (навчання) з виключенням зі списків особового складу частини та мають менше 30 днів виконання бойових (спеціальних) завдань в умовах, визначених пунктом 1 цього розділу, за які виплата одноразової винагороди не здійснювалась, інформація про такі дні зазначається у наказі командира військової частини (установи, організації).

Як встановлено пунктами 4-6 розділу XXXVII Порядку №260, виплата одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів військових частин (установ, організацій).

Накази про виплату одноразової винагороди особовому складу, у якого право на отримання одноразової винагороди настало у минулому місяці, видаються до 05 числа поточного місяця на підставі:

даних обліку днів для виплати одноразової винагороди, які підтверджують наявність сумарно обчислених 30 днів виконання завдань військовослужбовцями в умовах, визначених пунктом 1 цього розділу, за які виплата одноразової винагороди не здійснювалась;

інформації про кількість днів виконання бойових (спеціальних) завдань для виплати одноразової винагороди, зазначеної у витязі з наказу командира військової частини (установи, організації) за попереднім місцем проходження служби військовослужбовця;

інформації про кількість днів виконання бойових (спеціальних) завдань для виплати одноразової винагороди, зазначеної військовою частиною (установою, організацією), до якої для виконання завдань був відряджений військовослужбовець.

Підготовка проєктів наказів для здійснення виплати одноразової винагороди покладається на підрозділи, що відповідають за ведення обліку особового складу.

Рапортами (вх. №25569 від 03 жовтня 2024 року, вх. №34208 від 05 грудня 2024 року, вх. №433 від 05 січня 2025 року, вх. №2764 від 03 лютого 2025 року) командир 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 клопотав перед командиром Військової частини НОМЕР_1 включити в накази на виплату одноразової винагороди в розмірі 70000,00 грн за кожні 30 днів виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого еталону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та території противника за вересень 2024 року військовослужбовців 1 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 (а.с.89, 95, 99).

В додатку №1 до рапорту (вх. №25569 від 03 жовтня 2024 року) значиться молодший сержант ОСОБА_1 (брав участь у виконанні бойових (спеціальних) завдань у період з 10 серпня 2024 року по 18 серпня 2024 року, з 21 серпня 2024 року по 26 серпня 2024 року, з 16 вересня 2024 року по 30 вересня 2024 року); підстава - бойове розпорядження командира НОМЕР_3 омпбр від 05 травня 2024 року №2099/24дск (а.с.89 зворот-90).

Із додатку №1 до рапорту (вх. №34208 від 05 грудня 2024 року) вбачається, що у переліку є молодший сержант ОСОБА_1 (період участі у виконанні бойових (спеціальних) завдань 01 жовтня 2024 року, з 04 жовтня 2024 року по 17 жовтня 2024 року, з 24 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року, з 01 листопада 2024 року по 07 листопада 2024 року); підстава бойове розпорядження командира НОМЕР_3 омпбр від 05 травня 2024 року №2099/24дск, бойове розпорядження Оперативно-тактичного угруповання (ОТУ) ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10 травня 2024 року №313/1605/ОТУХт/х, бойовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 09 травня 2024 року, бойове розпорядження ОТУ ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09 вересня 2024 року №313/3128/ОТУХт/х, бойовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 19 вересня 2024 року №055т (а.с.95 зворот-98).

Згідно із додатком №1 до рапорту (вх. №2764 від 03 лютого 2025 року) молодший сержант ОСОБА_1 брав участь у виконанні бойових (спеціальних) завдань з 08 листопада 2024 року по 27 листопада 2024 року, з 08 грудня 2024 року по 17 грудня 2024 року; підстава - бойове розпорядження командира НОМЕР_3 омпбр від 05 травня 2024 року №2099/24дск, бойове розпорядження ОТУ ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10 травня 2024 року №313/1605/ОТУХт/х, бойовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 09 травня 2024 року №046т, бойове розпорядження ОТУ ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09 вересня 2024 року №313/3128/ОТУХт/х від 09 вересня 2024 року, бойовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 19 вересня 2024 року №055т (а.с.91 зворот-94).

Також в додаток №1 до рапорту (вх. №2764 від 03 лютого 2025 року) включено молодшого сержанта ОСОБА_1 (періоди його участі у виконанні бойових (спеціальних) завдань з 18 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року, з 01 січня 2025 року по 16 січня 2025 року); підстава - бойове розпорядження командира НОМЕР_3 омпбр від 05 травня 2024 року №2099/24дск, бойове розпорядження ОТУ ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10 травня 2024 року №313/1605/ОТУХт/х, бойовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 09 травня 2024 року №046т, бойове розпорядження ОТУ ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09 вересня 2024 року №313/3128/ОТУХт/х від 09 вересня 2024 року, бойовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 19 вересня 2024 року №055т (а.с.99 зворот-101).

Сумарно обчислені дні виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території держави - агресора склали 120 днів.

Картками особового рахунку військовослужбовця за 2024-2025 роки підтверджено виплату ОСОБА_1 одноразової винагороди згідно з Постановою №168 в розмірі 70000,00 грн за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань в жовтні 2024 року, в грудні 2024 року, в січні 2025 року та в лютому 2025 року (а.с.30-31).

Таким чином, позивач має сумарно 120 днів виконання бойових (спеціальних) завдань в умовах, визначених пунктом 1 розділу XXXVII Порядку №260, за які виплата одноразової винагороди відповідачем була здійснена.

Суд не приймає посилання позивача на довідки Військової частини НОМЕР_1 від 18 липня 2024 року №527/2295 (додаток 6 до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413) (а.с.34) щодо періоду з 01 квітня 2024 року по 01 червня 2024 року та від 28 лютого 2025 року №441/513/2 (форма 12 згідно з додатком 28 до Інструкції з діловодства у Збройних Силах України) (а.с.108) щодо періоду з 13 червня 2024 року по 28 серпня 2024 року, з 14 вересня 2024 року по 28 лютого 2025 року, оскільки такі з урахуванням пунктів 4-6 розділу XXXVII Порядку №260 не є підставою для виплати одноразової винагороди та не містять інформацію про виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території держави - агресора у вказані позивачем у позовній заяві періоди.

За наведеного правового регулювання та встановлених фактичних обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову у цій частині позовних вимог.

При вирішенні спору в частині позовних вимог щодо ненарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік та за 2025 рік суд зазначає, що відповідно до пункту 1, абзацу першого пункту 7, пункту 9 розділу XXIV Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Аналізуючи викладене, варто зазначити, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира та за наявності у військовослужбовця відповідних умов, визначених окремими дорученнями Міністра оборони України.

Позивач у позовні заяві стверджує, що під час проходження військової служби неодноразово подавав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорти про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Проте у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач такі рапорти подавав у встановленому порядку у 2024-2025 роках, а відповідач їх не розглянув чи відмовив у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Отже, за відсутності доказів звернення із відповідним рапортом, відсутні підстави вважати, що відповідач мав обов`язок нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024, 2025 роки.

З огляду на вказане суд висновує, що обґрунтованість позовних вимог у цій частині не підтверджується.

Оцінюючи доводи позивача про виплату Військовою частиною НОМЕР_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 13 днів за 2022 рік та за 5 днів за 2025 рік, а не за 30 днів (при вислузі до 10 років) згідно із Законом №2011-XII, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Пунктом 2 статті 10-1 Закону №2011-XII установлено, що щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Отже, тривалість щорічної основної відпустки військовослужбовця (при вислузі до 10 років) становить 30 календарних днів за повний календарний рік служби; якщо військовослужбовець зарахований до військової частини не з початку календарного року, відпустка за перший рік служби надається пропорційно часу, що залишився до кінця календарного року (повна тривалість відпустки за рік 30 календарних днів, а кількість днів відпустки за один повний місяць служби - 2,5 календарних дня (30 днів/12 місяців)).

Із військового квитка серії НОМЕР_2 слідує, що ОСОБА_1 почав проходити військову службу з 19 липня 2022 року у Військовій частині НОМЕР_4 , надалі з 12 вересня 2022 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_5 та з 30 грудня 2022 року у Військовій частині НОМЕР_1 . Отже, за період проходження позивачем військової служби з 19 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року останній мав право на щорічну основну відпустку у 2022 році тривалістю 13 календарних днів.

Крім того, як уже було встановлено судом із матеріалів справи, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 28 лютого 2025 року (наказ від 28 лютого 2025 року №59; а.с.29-30). Таким чином за період проходження позивачем військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 з 01 січня 2025 року по 28 лютого 2025 року ОСОБА_1 мав право на щорічну основну відпустку у 2025 році тривалістю 5 календарних днів.

Відповідно до наказу від 28 лютого 2025 року №59 щорічна основна відпустка за 2022 рік та 2025 рік не надавалося, а при звільненні підлягає виплаті грошова компенсація за 13 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та за 5 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2025 рік.

Отже, в означеній частині позовних вимог судом не встановлено порушень прав ОСОБА_1 .

Цей спір також виник у зв`язку з невключенням відповідачем сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, до складу місячного грошового забезпечення, з якого позивачу обчислено грошову компенсацію за невикористані дні оплачуваних відпусток (щорічної основної та додаткової як учаснику бойових дій), а також грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік.

Як установлено пунктом 1 розділу XXIII Порядку №260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Як слідує із пункту 6 розділу XXIII Порядку №260, розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

У пункті 6 розділу XXXI Порядку №260 також чітко визначений перелік складових грошового забезпечення, які враховується при обчислені розміру компенсації за невикористані дні відпустки. Так компенсація виплачується виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, крім винагород.

За правовою природою додаткова винагорода, запроваджена Постановою №168, є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час воєнного стану.

Згідно з пунктом 2 розділу I Порядку №260 (зі змінами, чинними станом на 28 лютого 2025 року) до одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать, зокрема, додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану.

Суд не приймає посилання позивача на Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджену наказом Міністерства оборони України від 24 жовтня 2016 року №550, оскільки така втратила чинність на підставі наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260.

Водночас суд наголошує, що наказом Міністерства оборони України від 15 січня 2025 року №23 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 січня 2025 року за №94/43500) у пункті 6 розділу ХХХІ Порядку №260 після слів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення доповнено словами , крім винагород.

Делегуючи Кабінету Міністрів України право визначати розміри грошового забезпечення, а Міністру оборони України установлювати порядок його виплати (пункт 4 статті 9 Закону №2011-XII), законодавець установив певну ієрархію щодо визначення переліку складових грошового забезпечення, що ураховуються при обчисленні окремих видів одноразових виплат для військовослужбовців. Тому саме положення Порядку №260 унормували приписи Закону №2011-ХІІ, установивши пряму норму щодо виключення винагород із категорії складових грошового забезпечення, з суми яких обчислюється як розмір грошової допомоги для оздоровлення (пункт 6 розділу XXIII), матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (пункт 7 розділу XXIV), одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (пункт 5 розділу ХХХІІ), так і компенсації за всі невикористані дні відпустки (пункт 6 розділу XXXI).

З огляду на наведене правове регулювання на час звільнення позивача з військової служби (28 лютого 2025 року), слід дійти висновку, що оскільки пункт 6 розділу XXIII Порядку №260 та пункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 не передбачають включенню будь-якого виду винагород (щомісячних додаткових чи одноразових) до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір грошової допомоги для оздоровлення та компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток, то у відповідача не було правових підстав для обчислення грошової допомоги для оздоровлення та компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток додаткової винагороди, а отже позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Зважаючи на наведені вище висновки, позов належить задовольнити частково.

Документально підтверджені судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у цій справі відсутні, тож питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_7 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення ОСОБА_1 з 30 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини для визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше виплачених сум) за період з 30 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року із застосуванням розрахункової величини для визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року їх виплати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк