Справа № 520/25845/25
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 р.Справа № 520/25845/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків, повний текст складено 17.10.25 року по справі № 520/25845/25

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5"

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Харківська ТЕЦ-5" (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач) у якій просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Савки Л.О., від 19.09.2025 у виконавчому провадженні ВП №46993701 про стягнення з ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» 11 521 703,89 грн виконавчого збору.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2025 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Савки Л.О., від 19.09.2025 у виконавчому провадженні ВП №46993701 про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Харківська ТЕЦ-5» 11 521 703,89 грн виконавчого збору.

Стягнуто з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань витрати по сплаті судового збору на користь приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" у розмірі 24 224,00 грн (двадцять чотири тисячі двісті двадцять чотири гривні 00 копійок).

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2025 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що відповідно до реєстру платежів ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" у період з 25.03.2015 (відкриття виконавчого провадження), до прийняття Східним апеляційним господарським судом постанови про визнання укладеним Договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ між ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" та ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", боржником перераховано на користь стягувача заборгованість в сумі 115 217 038,92 грн. (погашення боргу за договором № 620-ПР від 28.12.2012). Враховуючи наведене, вказана сума 115 217 038,92 грн. не підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення Харківського окружного адміністративного суду залишити без змін.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кушнір Л.В. від 25.03.2015 було відкрито виконавче провадження №46993701 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 12.02.2015 у справі №922/4354/14 про стягнення з ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» 266 394 848,41 грн основного боргу, 5 093 306,36 грн 3% річних, 29 922 162,60 грн інфляційних втрат та 61 964,53 грн судового збору, всього сума стягнення - 301 472 281,90 грн.

Постановою головного державного виконавця Рагімової А.Н. від 12.01.2016 ВП №46993701 з Боржника стягнуто 19 628 959,96 грн виконавчого збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.11.2016 у справі №922/4354/14 задоволено скаргу боржника та визнано постанову головного державного виконавця Рагімової А.Н. від 12.01.2016 ВП № 46993701 про стягнення з боржника 19 628 959,96 грн виконавчого збору недійсною.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №127 від 24.05.2017 позивач був внесений до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії із загальним обсягом кредиторської заборгованості в сумі 359 424 771,89 грн.

Постановами державного виконавця Савки Л.О. від 10.08.2018 та від 16.02.2023 ВП № 46993701 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 34, ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404) зупинене вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 46993701 до виключення Позивача (Боржника) з реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» від 03.11.2016 №1730-VIII.

Листом від 19.12.2023 №39/10-2275-23 АТ НАК «Нафтогаз України» надіслало відповідачу реєстр платежів ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» у справі № 922/5129/14 (Договір №061/14-ПР від 10.12.2013) та у справі № 922/4354/14 (Договір № 620-ПР від 28.12.2012) на загальну суму 222 272 095,30 грн та повідомило, що залишок заборгованості за наказом №922/4354/14 складає 35 015 468,96 грн (3% річних в розмірі 5 093 306,36 грн та інфляційні втрати в розмірі 29 922 162,60 грн), а за наказом №922/5129/14 - 31 874 983,82 грн (3 927 888,07 грн 3% річних та 27 947 095,75 грн інфляційних втрат).

Листом від 19.01.2024 № 39/10-109-24 АТ НАК «Нафтогаз України» повідомило відповідача про списання вказаних вище 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з повним виконанням умов боржником договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, визнаного укладеним постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 у справі № 922/1001/18.

Постановами державного виконавця Савки Л.О. від 19.09.2025 ВП №46993701:

поновлено виконавче провадження №46993701 у зв`язку з наявністю підстав згідно листів АТ «НАК «Нафтогаз України» від 19.12.2023 № 39/10-2275-23, від 19.01.2024 №39/10-109-24 про погашення та списання заборгованості;

закінчено виконавче провадження №46993701 на підставі пункту 9) частини першої статті 39 Закону України №1404 в частині стягнення 266 394 848,41 грн основного боргу та на підставі пункту шістнадцятого частини першої статті 39 цього Закону в частині стягнення 5 093 306,36 грн 3% річних, 29 922 162,60 грн інфляційних втрат;

стягнуто з боржника 11 521 703,89 грн виконавчого збору.

Постановами державного виконавця Савки Л.О. від 22.09.2025 ВП № 79170353:

відкрито виконавче провадження № 79170353 з виконання постанови № 46993701, виданої 19.09.2025 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з боржника 11 521 703,89 грн виконавчого збору на користь держави, зобов`язано протягом 5 робочих днів, подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей;

стягнуто з боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №79170353 в загальній сумі 121,63 грн.

Не погоджуючись з постановою відповідача від 19.09.2025 ВП №79170353 про стягнення 11 521 703,89 грн виконавчого збору, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у спірній постанові від 19.09.2025 ВП №46993701, в якості правової підстави для визначення розміру та стягнення з боржника виконавчого збору державний виконавець помилково керувався нормою статті 27 Закону України №1404.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту дев`ятого частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до пункту шістнадцятого частини першої статті 39 Закону України №1404, закінчення виконавчого провадження у разі врегулювання (погашення, списання) відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед НАК «Нафтогаз України», що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 40 Закону України №1404 у разі закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом дев`ятим частиною першою статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частина перша статті 27 Закону №1404-VIII визначає, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частина п`ята статті 27 Закону №1404-VIII передбачає випадки, коли виконавчий збір не стягується, зокрема, за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.

Отже, п. 6 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» та Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.

Дія пункту 6 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», серед іншого, обумовлюється тією обставиною, що заборгованість боржника за виконавчим документом має бути предметом урегулювання відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу».

Так, відповідно до оскаржуваної постанови від 19.09.2025 ВП №46993701 встановлено, що відповідно до реєстру платежів боржника у період з 25.03.2015 (відкриття виконавчого провадження) до прийняття Східним апеляційним господарським судом постанови від 05.12.2018 у справі №922/1001/18 про визнання укладеним Договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ з ПАТ «НАК «Нафтогаз України», Боржником перераховано на користь стягувача заборгованість в сумі 115 217 038,92 грн (погашення боргу за договором № 620-ПР від 28.12.2012).

Враховуючи наведене, державний виконавець вважав вказану суму 115 217 038,92 грн. такою, що не підлягає врегулюванню відповідно до Закону України №1730, а рішення суду в зазначеній частині Боржником виконаним фактично, шляхом перерахування коштів, що має наслідком закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9) частини першої статті 39 Закону України №1404 та стягнення відповідно до частини третьої статті 40 зазначеного Закону виконавчого збору у розмірі 10 відсотків в сумі 11 521 703,89 грн.

Проте, слід зауважити, що у відповідності до ч.1 ст. 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», процедура врегулювання заборгованості це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії, послуги з розподілу та транспортування природного газу, теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію, послуги з розподілу/передачі електричної енергії, за питну воду, придбану з метою її подальшої реалізації споживачам, та/або за очищення стічних вод іншими підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 наведеного Закону № 1730, реструктуризації підлягають кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 червня 2021 року для виробництва теплової та електричної енергії (у тому числі за договорами купівлі-продажу природного газу для власних потреб, що був використаний виключно для виробництва теплової та електричної енергії), надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, а також заборгованість за послуги з розподілу і транспортування природного газу та кредиторська заборгованість теплопостачальних організацій перед теплогенеруючими організаціями за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг споживачам, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, які утворилися станом на 1 червня 2021 року (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на таку заборгованість).

Судовим розглядом встановлено, що рішенням господарського суду Харківської області від 04.12.2014 у справі №922/4354/14, з позивача було стягнуто суму основної заборгованості за укладеним з НАК «Нафтогаз України» Договором купівлі-продажу природного газу №620-ПР від 28.12.2012 у розмірі 266 394 848,41 грн за період січень-грудень 2013 та нараховано на неї 5 093 306,36 грн 3% річних, 29 922 162,60 грн інфляційних втрат (т.1 а.с. 100-102).

Тобто, з огляду на зміст частини першої статті 1, частини першої статті 5 Закону України № 1730, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що цей Закон поширює свою дію на стягнуту судом у справі №922/4354/14 заборгованість за природний газ, враховуючи підставу, період її виникнення та особу кредитора.

Отже, стягнута з позивача заборгованість підлягає врегулюванню відповідно до Закону №1730.

Слід зауважити, що передумовою застосування пункту 6 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слугує той факт, що боржник має статус суб`єкта, на якого поширюється дія Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу». Відтак сам по собі факт примусового стягнення заборгованості з боржника (оператора газорозподільної системи) автоматично не свідчить про наявність підстав для застосування пункту 6 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

У цьому контексті, стаття 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» визначає, що дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії та послуги з розподілу і транспортування природного газу, теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а також підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію, послуги з її розподілу/передачі, за питну воду, придбану з метою її подальшої реалізації споживачам, та/або за очищення стічних вод іншими підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення.

Отже, лише при одночасному існуванні умов, визначених статтею 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», а саме 1) поширення дії відповідного закону на стягувану заборгованість та правовідносини з приводу її врегулювання; 2) включення боржника (суб`єкта ринку природного газу) до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.12.2023 у справі №160/10320/22, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.07.2023 у справі №906/1357/20, від 05.09.2023 у справі №922/3220/20.

Так, судовим розглядом встановлено, що позивачем було долучено до матеріалів виконавчого провадження №46993701 належне документальне підтвердження другої умови для застосування пункту шостого частини п`ятої статті 27 Закону України №1404 - повідомлення Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 25.05.2017 №8/10-944-17 про включення до Реєстру (т. 1 а.с.39).

Слід зазначити, що з урахуванням цієї обставини, на підставі пункту десятого частини першої статті 34 Закону України №1404, постановами державного виконавця Савки Л.О. від 10.08.2018 та від 16.02.2023 вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №46993701 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 12.02.2015 по справі № 922/4354/14 було зупинене до виключення боржника із вказаного Реєстру.

Крім того, в постанові від 19.09.2025 ВП № 46993701 про закінчення виконавчого провадження державний виконавець констатував списання стягнутих за наказом у справі №922/4354/14 сум 5 093 306,36 грн 3% річних, 29 922 162,60 грн інфляційних втрат та наявність підстав для закінчення виконавчого провадження в цій частині згідно з пунктом 16) частини першої статті 39 Закону України №1404, що є наслідком сплати основної заборгованості на умовах статті 7 Закону України №1730 (зі змінами згідно з Законом України від 14.07.2021 №1639-IX).

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, в оскаржуваній постанові від 19.09.2025 ВП №46993701 сплачена сума 115 217 038,92 грн помилково виключена зі складу заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону №1730, за ознакою моменту визнання укладеним між Боржником та НАК «Нафтогаз України» постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 у справі № 922/1001/18 договору реструктуризації.

Щодо доводів апеляційної скарги, що сума 115 217 038,92 грн. не підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки така була нарахована на користь стягувача відповідно до реєстру платежів ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" у період з 25.03.2015 (відкриття виконавчого провадження) до прийняття Східним апеляційним господарським судом постанови про визнання укладеним Договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ між ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" та ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України, то колегія суддів зазначає, що дата укладання договору реструктуризації за рішенням суду у справі № 922/1001/18, жодним чином не свідчить, що заборгованість, що була погашена до укладення вказаного договору не підпадає під дію Закону № 1730.

Судовим розглядом встановлено, що постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 у справі №922/1001/18, включено до Договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ між ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 267 683 888,61 грн кредиторської заборгованості за спожитий природний газ, використаний Боржником для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з опалення та постачання гарячої води, що виникла у боржника перед кредитором станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016 згідно з договором (договорами) купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 № 620-ПР, від 10.12.2013 № 061/14-ПР, шляхом розстрочення на 60 календарних місяців без відстрочення її погашення.

Також, наведеним рішенням встановлено, що держава в особі Мінрегіону, який за змістом ч. 4 ст. 3 Закону № 1730-VIII формує відомості в зазначений Реєстр, спірна заборгованість визнана такою, що підлягає реструктуризації.

Визначальним у даному випадку є те, що боржника, у відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.05.2017 №127 включено до Реєстру теплопостачальників та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі заборгованості за спожиті енергоносії, підприємства згідно з додатком (т. 1 а.с. 51-52).

Згідно з додатком до Наказу Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.05.2017 №127, ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» внесене до переліку суб`єктів господарювання, що включені до Реєстру теплопостачальників та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі заборгованості за спожиті енергоносії, з обсягом кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно Закону - 359 424 771, 89 грн. та обсягом нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилась в період до 1 липня 2016 року 113 914 370, 95 грн.

Отже, на всю суму заборгованості, внесену до Реєстру теплопостачальників та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі заборгованості за спожиті енергоносії, розповсюджується дія Закону № 1730.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Пунктом 7 розділу І «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, передбачено, що постанова державного виконавця, як окремий документ повинна містити мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків).

Між тим, постанова державного виконавця від 19.09.2025 за ВП № 46993701 про стягнення виконавчого збору не містить мотивів та обґрунтувань чи увійшла спірна заборгованість у сумі 115 217 038, 92 грн. до обсягу кредиторської заборгованості позивача включеної до Реєстру.

В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що будь-які додаткові докази в підтвердження законності та обґрунтованості прийнятого рішення у відповідача відсутні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що за змістом Пояснювальної записки до законопроекту №5273 від 17.10.2016 є зниження додаткового фінансового навантаження на підприємства житлово-комунального господарства, в тому числі в частині покладення на теплогенеруючі та теплопостачальні організації виконавчого збору зі стягуваної заборгованості постачальниками природного газу, яка виникла з незалежних від них причин в умовах неповного бюджетного фінансування Державою видатків для розрахунків за теплову енергію, пільг та субсидій, видатків на погашення заборгованості з різниці в тарифах, неврегульованості питання нарахування та стягнення з громадян України пені за несвоєчасне внесення плати за комунальні послуги тощо.

При цьому, при тлумаченні пункту шостого частини п`ятої статті 27 Закону України №1404 необхідно також врахувати включення законодавцем до цієї норми обмеження на стягнення виконавчого збору, в тому числі згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності Законом України №1730.

За таких обставин, є безпідставними посилання відповідача, що п. 6 ч. 2 ст. 27 Закону України № 1404, не застосовується до заборгованості за виконавчими документами, які не були реструктуризовані відповідно до Договору про реструктуризацію від 05.12.2018 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно положень ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано належних доказів щодо визнання суми 115 217 038,92 грн такою, що не підлягає врегулюванню відповідно до Закону № 1730.

Крім того, в мотивувальній частині оскаржуваної постанови від 19.09.2025 ВП №46993701 не наведено чіткого розрахунку сплати боржником суми заборгованості за виконавчим документом, а також окремо суми заборгованості, яка за висновком державного виконавця відповідача не підлягає врегулюванню за Законом України №1730, з посиланням на суми, дати, конкретні періоди тощо у відповідності до наданого НАК «Нафтогаз України» реєстру платежів.

Слід зауважити, що сума платежів у розмірі 115 217 038,92 грн., у період з 25.03.2015 (відкриття виконавчого провадження) до прийняття Східним апеляційним господарським судом постанови від 05.12.2018 у справі №922/1001/18, відповідачем розрахована помилково, оскільки за даними реєстру ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» правильна сума в цей період складає 115 221 058,92 грн (платежі з 25.12.2015 по 17.11.2017, Реєстри платежів Харківська ТЕЦ-5, т. 1 а.с 99).

Також, виконавче провадження №46993701 було відкрите 25.03.2015 на підставі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1991 №606-XIV (надалі - Закон України № 606).

02.06.2016 набув чинності Закон України №1404, відповідно до пункту шостого, пункту сьомого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» якого рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

У спірній постанові від 19.09.2025 ВП №46993701, в якості правової підстави для визначення розміру та стягнення з боржника виконавчого збору державний виконавець помилково керувався нормою статті 27 Закону України №1404.

Як вірно зроблено висновок судом першої інстанції, положення чинної на момент відкриття виконавчого провадження №46993701 статті 28 Закону України №606, як і застосовані державним виконавцем положення статті 27, статті 40 Закону України №1404, не передбачають повноважень державного виконавця стягувати виконавчий збір лише з певної, визначеної ним самостійно, частини суми, яка підлягає стягненню за виконавчим документом.

Згідно положень ст. ст. 26, 27 Закону України №1404-VIII, стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

У іншому випадку, таке питання вирішується у порядку встановленому частиною третьою статті 40 Закону України №1404-VІІІ, а саме постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить за умови повернення виконавчого документа або закінчення виконавчого провадження у відповідних випадках.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №580/11774/23, від 01.08.2024 у справі №640/11506/21 від 24.10.2019 у справі №580/1328/19, від 01.04.2020 у справі №802/848/18-а, від 30.06.2020 у справі №823/1824/17, від 27.04.2023 у справі №640/26475/21.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірній постанові від 19.09.2025 ВП №46993701, в якості правової підстави для визначення розміру та стягнення з боржника виконавчого збору державний виконавець помилково керувався нормою статті 27 Закону України №1404, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно встановив обставини справи в їх сукупності і ухвалив рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, отже відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2025 по справі № 520/25845/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 22.12.2025 року