Справа № 240/28782/25
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2025-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

24 грудня 2025 року м. Житомир справа №240/28782/25

категорія 106020200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:

- визнати дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні його з військової служби протиправними;

- рішення командира військової частини НОМЕР_1 про відмову у задоволенні його рапорту від 02.12.2025 про звільнення з військової служби, оформленого листом від 15.12.2025 №812/51513 - скасувати;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити його з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України №2232-XII, а саме у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує стороннього догляду, а також у зв`язку із тим, що має матір з наявністю когнітивних порушень, яка також потребує стороннього догляду.

На обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). 02 грудня 2025 року він подав по команді безпосередньому командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт на звільнення з військової служби згідно пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини, а саме - через те, що має необхідність у здійсненні постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує стороннього догляду, а також у зв`язку із тим, що має матір з наявністю когнітивних порушень, яка також потребує стороннього догляду. Оскільки його безпосередній командир усно відмовився від отримання вказаного рапорту, то він надіслав його засобами поштового зв`язку АТ "Укрпошта" рекомендованим листом з описом вкладення. Однак, відповідач за наслідком розгляду цього рапорту надав йому відповідь від 15.12.2025 №812/51513, якою повідомив, що для прийняття правового рішення щодо звільнення з військової служби командування військової частини НОМЕР_1 пропонує йому звернутись у встановленому порядку («по команді») з клопотанням до безпосередніх та прямих командирів, у підпорядкуванні яких він знаходиться, з додаванням всіх підтверджуючих документів. Позивач вважає, що по своїй суті вказана відповідь від 15.12.2025 №812/51513 є рішенням про відмову у його звільненні, а тому він звернувся з даним позовом до суду.

19 грудня 2025 року було здійснено реєстрацію позовної заяви ОСОБА_1 в автоматизованій системі документообігу суду із присвоєнням їй єдиного уніфікованого номеру 240/28782/25.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2025, головуючим суддею для розгляду адміністративної справи №240/28782/25 було визначено суддю Черняхович І.Е.

Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову (вх.№90480/25), в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони командиру військової частини НОМЕР_1 вчиняти дії щодо переміщення (направлення) його для проходження військової служби з навчального центру військової частини НОМЕР_1 до місця служби або іншої військової частини до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Ухвалою суду від 19.12.2025 ОСОБА_2 було відмовлено в задоволені заяви та забезпеченні позову.

23 грудня 2025 року ОСОБА_2 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС подав до суду ще одну заяву про забезпечення позову, яка була зареєстрована в суді 24.12.2025 за вх.№90949/25.

У зазначеній заяві ОСОБА_2 просив вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони командиру військової частини НОМЕР_1 вчиняти дії щодо здійснення його розподілу для подальшого проходження військової служби з навчального центру військової частини НОМЕР_1 до місяця служби або до іншої військової частини до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 зазначив, що військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 навчальний центр), в якій наразі знаходиться, належить до складу Десантно-штурмових військ (ДШВ) Збройних Сил України, які згідно зі своєю специфікою залучаються до виконання найбільш складних завдань безпосередньо на лінії бойового зіткнення та в зонах ведення активних бойових дій. Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за своїм статусом є закладом, що здійснює виключно підготовку та перепідготовку особового складу. Згідно інформації з офіційного сайту Міністерства оборони України, за підсумками базової загальновійськової підготовки всі військовослужбовці отримують військово-облікову спеціальність №100 - " ІНФОРМАЦІЯ_2 ". Перебування військовослужбовця у навчальному центрі має строковий характер. Згідно з вимогами Положення про проходження громадянами України військової служби, після завершення курсу підготовки військовослужбовець підлягає обов`язковому розподілу для подальшого проходження служби. Відтак, його переміщення до бойової частини є не припущенням, а безальтернативним алгоритмом дій командування, який розпочнеться автоматично у найближчий час. В контексті вказаного ОСОБА_1 зауважує, що його переміщення з навчального центру до бойової частини або безпосередньо в зону бойових дій в умовах повномасштабної агресії РФ несе пряму та реальну загрозу його життю та здоров`ю. Участь у бойових діях у складі штурмових підрозділів пов`язана з високим ризиком отримання поранень, каліцтва або загибелі. Відтак, у разі настання його смерті під час розгляду справи, будь-яке наступне рішення суду на його користь буде позбавлене сенсу, а порушені права - неможливими до поновлення. Якщо суд згодом визнає відмову у звільненні його з військової служби незаконною, але на той момент він отримає тяжке поранення або загине, то держава не зможе повернути його у стан, що існував до порушення права. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відтак, забезпечення позову у даному є єдиним дієвим механізмом виконання державою свого обов`язку щодо захисту права людини на життя до моменту остаточного вирішення спору. Ризик настання його фізичної загибелі або каліцтва під час перебування у бойовій частині є абсолютним критерієм незворотності наслідків, що вимагає негайного вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони його переміщення до завершення судового розгляду. При цьому, вжиття таких заходів забезпечення позову на короткий період судового розгляду жодним чином не порушує боєздатність Збройних Сил України та не перешкоджає виконанню мобілізаційних планів у масштабах держави.

Частиною першою статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 154 КАС України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з повідомленням заінтересованих сторін у встановлений судом строк.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову та приєднаними до неї документами, суд вважає за можливе розглянути вказану заяву в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для забезпечення адміністративного позову суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. 1 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною 2 статті 151 КАС України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

За змістом приписів частин 4, 5, 6 ст. 154 КАС України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень вбачається, що застосування заходів забезпечення позову можливе лише у випадку:

1) існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі;

2) захист прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат;

3) наявні ознаки очевидної протиправності оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності.

При цьому небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача має бути очевидною.

Забезпечення адміністративного позову можливе виключно за наявності вищевказаних обставин, які підлягають доведенню позивачем та встановленню судом у разі вжиття таких заходів.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення у справі.

У контексті наведеного суд наголошує, що забезпечення позову - це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення. Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику. Таким чином, заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно будь-якої із сторін у спорі, їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ`я сторін.

Згідно із п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

В розрізі наведених акцентів варто зауважити, що при вирішенні процесуального питання «заходів забезпечення позову» суд враховує Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, відповідно до яких рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Відтак, під час вирішення питання про забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи наявна хоча б одна з вищенаведених обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду без вжиття заходів задоволення позову. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та вивчивши надані докази на її підтвердження, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів із забезпечення позову заявник вказує, що після закінчення терміну базової військової підготовки у військовій частині НОМЕР_1 його буде переміщено з навчального центру до бойової частини або безпосередньо в зону бойових дій, що в умовах повномасштабної агресії РФ несе пряму та реальну загрозу його життю та здоров`ю.

З даного приводу суд зазначає, що доводи ОСОБА_1 ґрунтуються на припущеннях про імовірність настання для нього негативних наслідків у вигляді отримання ним поранень, каліцтва або його загибелі у випадку участь у бойових діях у складі штурмових підрозділів.

Суд вважає, що такі посилання заявника, фактично зводяться до перелічення можливих у майбутньому негативних для нього наслідків. Проте позивач не надав суду жодного доказу наявності наказу про переміщення його з військової частини НОМЕР_1 до іншої військової частини, як і доказів того, що такі дії з боку військової частини НОМЕР_1 здійснюються чи плануються.

У такому б випадку, всі заяви про забезпечення позову, в яких наводиться ризик негативних наслідків, підлягали б задоволенню, що не узгоджується із самим інститутом забезпечення позову.

До того ж, дії щодо направлення позивача до іншого місця служби можуть бути вчинені відповідачем лише з прийняттям відповідного наказу, наявність якого на час розгляду даної заяви не підтверджується. Відтак, такий наказ фізично не може бути предметом оскарження у даній справі, а тому забезпечення позову, шляхом заборони Військовій частині НОМЕР_1 вчиняти дії щодо розподілу ОСОБА_1 для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини до набрання законної сили рішення суду у цій справі, є неспівмірним із предметом спору та фактично призведе до зупинення проходження позивачем військової служби до розгляду спору по суті/набрання законної сили рішенням суду.

Заборона військовій частині НОМЕР_1 здійснювати переведення позивача до інших військових частин виходить за межі предмету судового розгляду у даній справі, оскільки предметом судового розгляду у справі є правомірність вже прийнятого відповідачем рішення про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 02.12.2025 про звільнення з військової служби, оформленого листом від 15.12.2025 №812/51513, а не законність ймовірних наслідків його прийняття. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.09.2019 року у справі №826/13306/18, від 13.03.2024 року у справі № 640/273/22.

Крім того, суд зауважує, що зарахування ОСОБА_1 , після закінчення ним базової військової підготовки у військовій частині НОМЕР_1 , до особового складу бойової військової частини ще не породжує для нього безальтернативного наслідку у вигляді направлення його у зону ведення активних бойових дій, оскільки проходження військової служби здійснюється військовослужбовцями не тільки в зоні бойових дій, а ще й за місцем постійної дислокації військової частини.

В той час, як для вжиття заходів забезпечення позову існування порушення прав заявника або неможливість їх відновлення без вжиття заходів забезпечення позову має бути реальним, вбачатися з матеріалів справи, що у даному випадку не підтверджується.

Можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, адже суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.09.2019 у справі №826/13306/18.

Крім того, виконання військового обов`язку не може вважатися негативним наслідком, оскільки закріплене у законодавстві України, а захист Вітчизни є Конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Також суд звертає увагу, що частиною 3 статті 151 КАС України встановлено заборону на забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений і триває, у точу числі, на момент розгляду заяви про забезпечення позову.

В цей період законодавцем внесено зміни до положень КАС України, що регулює питання забезпечення адміністративного позову. Зокрема частину третю статті 151 КАС України доповнено пунктом 10 згідно із Законом України "Про внесення зміни до частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України щодо забезпечення позову у виді зупинення наказу або розпорядження командира (начальника) під час воєнного стану чи в бойовій обстановці" №2359-IX від 08.07.2022, відповідно до якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Таким чином, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить забезпечити позов шляхом заборони командуванню військової частини НОМЕР_1 , у якій він наразі проходить військову службу, вчиняти дії щодо здійснення його розподілу для подальшого проходження військової служби до іншого місяця служби або до іншої військової частини до набрання законної сили рішенням суду у даній справі, до моменту набрання законної сили рішенням у даній справі.

Між тим, питання переміщення військовослужбовців врегульоване нормами «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», яке затверджено Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008.

Пунктом 12 Положення №1153/2008 визначено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

З аналізу наведеної норми вбачається, що військовослужбовець може бути переведений з однієї військової частини до іншої за відповідним наказом уповноваженої особи.

За такого правового регулювання суд вважає, що ОСОБА_1 , обираючи спосіб забезпечення позову шляхом заборони переведення його до іншої військової частини, фактично просить заборонити уповноваженій особі військової частини НОМЕР_1 приймати у майбутньому накази відносно нього. Тобто, обраний заявником спосіб забезпечення позову за своїм змістом фактично є забороною вчиняти дії щодо виконання відповідних наказів, які можуть бути видані командиром військової частини НОМЕР_1 у майбутньому, що, відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 151 КАС України, не допускається в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Крім того, суд вважає, що ініціюючи питання щодо обрання такого способу забезпечення позову, як заборону на переведення до іншої військової частини, позивач фактично намагається в межах інституту забезпечення позову визначити, по суті, «зручне» для нього місце проходження військової служби на період розгляду даної адміністративної справи, що вочевидь не відповідатиме меті забезпечення позову та завданням адміністративного судочинства.

Також суд зазначає, що сама лише незгода позивача із рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання таких протиправним ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не обґрунтовано наявність правових підстав для забезпечення позову, передбачених частиною 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись статтями 150, 151, 156, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у забезпеченні позову.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя І.Е.Черняхович