Справа № 340/6090/24
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 340/6090/24

адміністративне провадження № К/990/50261/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі №340/6090/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про визнання протиправними дій та рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області в частині не вчинення дій (не видання відповідного наказу) щодо звільнення зі служби в Національній поліції України на підставі рапорту від 01 серпня 2024 року (реєстрація 06 серпня 2024 року) про звільнення на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 20 серпня 2024 року;

- визнати фактично припиненими трудові відносини з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області з 20 серпня 2024 року;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Кіровоградській видати наказ про звільнення зі служби в Національній поліції України на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням з 20 серпня 2024 року відповідно до рапорту про звільнення від 01 серпня 2024 року з одночасним проведенням усіх виплат, передбачених при звільненні, та внести відповідні записи до трудової книжки про виправлення часу та підстав звільнення зі служби в Національній поліції України;

- визнати протиправним та скасувати наказ Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 22 серпня 2024 року №626 «Про призначення проведення службового розслідування» по факту відсутності ОСОБА_1 21 та 22 серпня 2024 року на службі в поліції без поважних причин;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 19 вересня 2024 року за №1655 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського відділу поліції №1 (м. Знам`янка) Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 23 вересня 2024 року за №637о/с «По особовому складу», яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

- визнати протиправним та скасувати наказ Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 24 вересня 2024 року за №719 «Про призначення службового розслідування» по факту відсутності ОСОБА_1 в період з 18 вересня по 24 вересня 2024 року на службі без поважних причин;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області здійснити перерахунок сум грошового забезпечення, передбачених та обов`язкових до виплати при звільненні за власним бажанням та провести належний розрахунок при звільненні з урахуванням вже виплачених сум та висновків суду.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від 03 листопада 2025 року та 18 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі №340/6090/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про визнання протиправними дій та рішень, зобов`язання вчинити певні дії - повернуто особі, яка її подала.

03 грудня 2025 року ОСОБА_1 втретє через підсистему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі №340/6090/24. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Під час перевірки втретє поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зокрема скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів щодо неправильного застосування судами норм матеріального права скаржниця вказує, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував пункт 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114, та не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2014 року у справі №21-241а14.

Перевіряючи наведений довід у межах повноважень суду касаційної інстанції, Верховний Суд виходить з такого.

Пункт 68 Положення №114 регулює порядок припинення служби за ініціативою особи та передбачає обов`язок попередження про звільнення не пізніше ніж за три місяці до бажаної дати звільнення, водночас допускаючи можливість припинення служби до спливу зазначеного строку за наявності згоди сторін. Саме на таке тлумачення норми посилається скаржник, апелюючи до правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 24 червня 2014 року №21-241а14.

Разом з тим зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що суди першої та апеляційної інстанцій не заперечували наведеного нормативного змісту пункту 68 Положення №114 і не відступали від розуміння того, що звільнення до спливу тримісячного строку можливе виключно за наявності взаємної згоди сторін правовідносин. Висновки судів у цій справі ґрунтуються не на запереченні такого підходу, а на оцінці фактичних обставин, а саме на встановленні відсутності згоди сторін на припинення служби у визначену скаржником дату.

Отже, твердження скаржника про неправильне застосування пункту 68 Положення №114 фактично зводиться не до спору щодо змісту чи тлумачення норми права, а до незгоди з висновком судів про те, що у конкретних правовідносинах така згода сторін відсутня. Натомість встановлення або відсутність згоди сторін є питанням факту, що визначається судами першої та апеляційної інстанцій на підставі дослідження доказів.

Правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 червня 2014 року №21-241а14, стосується загального тлумачення пункту 68 Положення №114 і не містить висновку про автоматичне припинення служби за заявою особи без згоди іншої сторони. У зазначеній постанові не сформульовано правової позиції про те, що сам факт подання рапорту породжує припинення служби незалежно від волевиявлення уповноваженого органу.

Суди попередніх інстанцій у цій справі застосували пункт 68 Положення №114 у відповідності до його змісту та до сформованого правового підходу, дослідивши наявні у справі докази та дійшовши висновку про відсутність згоди відповідача на звільнення скаржника у запропонований нею строк. Таким чином, висновки судів не свідчать про застосування норми права без урахування правового висновку Верховного Суду України, а відображають оцінку конкретних обставин справи.

За таких умов посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України є необґрунтованим, оскільки наведений довід не стосується неправильного застосування норми права, а фактично спрямований на переоцінку встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин та доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник додатково посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, яке, на її переконання, полягає у неналежній оцінці доказів, зокрема рапорту від 23 січня 2024 року, листів, обхідного листа, акта приймання-передачі справ та інших документів, що, на думку скаржника, підтверджують припинення служби та виконання нею обов`язків, пов`язаних зі звільненням.

Перевіряючи наведений довід у межах касаційних повноважень, Верховний Суд виходить з того, що сам по собі аргумент про неправильну або, на думку сторони, неповну оцінку доказів не становить самостійної підстави касаційного оскарження у розумінні частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Такий довід може бути врахований судом касаційної інстанції лише у разі, якщо він поєднаний із належно сформульованою касаційною підставою, визначеною цією нормою, та свідчить про істотне порушення норм процесуального права, яке унеможливило ухвалення законного судового рішення.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що наведені скаржником твердження фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо доказового значення конкретних документів, їх достатності та переконливості для підтвердження наявності згоди сторін на припинення служби або фактичного припинення службових правовідносин. Водночас такі доводи спрямовані на переоцінку доказів та встановлення інших фактичних обставин, ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України оцінка доказів, установлення обставин, які не були встановлені судами, або відхилені ними, а також вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими не належать до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не здійснює повторної доказової діяльності та не підміняє собою суди першої й апеляційної інстанцій у частині встановлення фактичної сторони спору.

Таким чином, наведений довід касаційної скарги щодо неналежної оцінки доказів не утворює процесуально допустимої підстави касаційного оскарження, а фактично спрямований на повторний перегляд встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд наголошує, що скаржником так і не були враховані вимоги, викладені в ухвалах Верховного Суду від 03 листопада 2025 року та 18 листопада 2025 року, а повторно подана касаційна скарга частково дублює попередньо подані касаційні скарги, які Верховний Суд визнав неналежно оформленими.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що право на касаційне оскарження судових рішень реалізується з урахуванням особливостей касаційного перегляду як перегляду судом права, а не повторного розгляду справи по суті. Відтак касаційна скарга повинна бути спрямована на обґрунтування неправильного застосування судами норм матеріального або процесуального права саме у тих випадках і в тій формі, які визначені частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржнику необхідно не лише послатися на відповідну норму права та судове рішення касаційної інстанції, а чітко зазначити, яку саме норму матеріального права суд апеляційної інстанції застосував без урахування правового висновку Верховного Суду, який саме висновок щодо застосування цієї норми сформульовано у відповідному судовому рішенні, у чому полягає розбіжність між цим висновком і правовою позицією суду апеляційної інстанції у конкретній справі, а також у чому полягає подібність правовідносин, у яких зроблено відповідний правовий висновок, із правовідносинами, що є предметом касаційного перегляду.

При цьому, стаття 44 КАС України передбачає, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням.

Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, Суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі №340/6090/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про визнання протиправними дій та рішень, зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур