Справа № 320/38159/23
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Беспалов О.О.

Ключкович В.Ю.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Національної академії Служби безпеки України про визнання протиправними та нечинними положень нормативно-правових актів, зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Служби безпеки України, Національної академії Служби безпеки України, у якому просив суд:

1.Визнати протиправними та нечинними положення абзаців 15-18 пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час воєнного стану, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 31.01.2023 №37, а саме:

«Додаткова винагорода також не виплачується військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (керівників), крім тих, які:

беруть участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів, визначених у пункті 3 розділу І цього Порядку, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів;

захоплені у полон або заручниками, інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні;

залучені до складу тимчасових оперативних груп з протидії розвідувально-підривній діяльності спецслужб іноземних держав проти України»,

а саме такими, що не відповідають: статтям 17, 22, 43 Конституції України; статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; статті 30 Закону України «Про Службу безпеки України»; Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»; Постанові Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»; пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007.

2. Визнати протиправним та нечинним пункт 3 наказу СБ України від 31.03.2023 №116 «Про внесення змін до пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану» у частині застосування цього наказу з 01.03.2023,

а саме, таким, що не відповідає статтям 22, 58 Конституції України та Указу Президента України від 03.10.1992 №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади».

3. Зобов`язати Службу безпеки України, Національну академію Служби безпеки України вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів, порушених внаслідок прийняття норм, що містяться у абзацах 15-18 пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час воєнного стану, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 31.01.2023 №37; пункті 3 наказу СБ України від 31.03.2023 №116 «Про внесення змін до пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану» та виплатити позивачу щомісячну додаткову винагороду у розмірі 30000 грн., починаючи з 01.03.2023 за весь час порушення прав позивача на її отримання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що внесені наказом Служби безпеки України «Про внесення змін до пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану» від 31.03.2023 №116 зміни до Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час воєнного стану, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 31.01.2023 №37, суперечать вимогам частини третьої статті 22 Конституції України, оскільки такі звужують обсяг прав на отримання додаткової винагороди військовослужбовцями, які перебувають у розпорядженні, грошового забезпечення, у тому числі додаткових винагород, постанові Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, яка не визначає обмежень щодо військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні, виплати додаткової винагороди у розмірі 30000 грн., Положенню «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України», затвердженому Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262 у частині збереження за військовослужбовцем, який перебуває у розпорядженні, грошового забезпечення усіх видів за посадою, яку він займав.

Так, на думку позивача, обмеження виплат додаткової винагороди у розмірі 30000 грн. військовослужбовцям Служби безпеки України, які перебувають у розпорядженні, носять дискримінаційний характер, оскільки розмір грошового забезпечення військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні, є нижчим ніж у військовослужбовця, що перебуває на штатній посаді.

Окрім того, позивач вказує, що пунктом 3 наказу №116 застосовано зворотну дію внесених до Порядку №37 змін, що суперечить положенням частини першої статті 58 Конституції України та пункту 3 Указу Президента України №493, оскільки у наказі №116 вказано більш пізніший строк набуття чинності і застосовуватися він має з моменту опублікування - 18.04.2023. При цьому, нормативно-правовий акт ретроактивної дії порушує принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, визначені приписами статті 58 Конституції України, адже погіршує правове становище військовослужбовця, що, як вказує позивач, також свідчить про протиправність вказаних положень.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Відповідачами подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначають про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Кам`янобрідським РВ УМВС України в Луганській області 03.04.1996, проходив кадрову військову службу у Службі безпеки України на посадах офіцерського складу. Позивач є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_2 , видане СБУ 08.02.2016).

З січня 2021 року по січень 2023 року позивач проходив навчання в докторантурі Національної академії Служби безпеки України.

Відповідно до витягу з наказу Національної академії Служби безпеки України від 31.01.2023 №61-ОС/дск позивача зараховано у розпорядження ректора Національної академії Служби безпеки України за посадою докторанта відповідно до підпункту «а» пункту 48 (після закінчення вищого військового навчального закладу) Положення про проходження військово/ї служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007.

Відповідно до витягу з наказу Національної академії Служби безпеки України від 03.02.2023 №73-ос/дск на позивача покладено тимчасове виконання функціональних обов`язків інспектора-методиста II категорії навчально-методичного сектору навчально-наукового інституту державної безпеки Національної академії Служби безпеки України.

Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення позивача за період з січня до травня 2023 року позивачу виплачувалася додаткова винагорода у розмірі 30000 грн., встановлена військовослужбовцям Служби безпеки України відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168.

Наказом Служби безпеки України «Про внесення змін до пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану» від 31.03.2023 №116 внесено зміни до пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час воєнного стану, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 31.01.2023 №37, а саме:

1) абзац п`ятнадцятий викладено в такій редакції:

«Додаткова винагорода також не виплачується військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (керівників), крім тих, які:»;

2) доповнено новими абзацами такого змісту:

«беруть участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів, визначених у пункті 3 розділу І цього Порядку, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів;

захоплені у полон або заручниками, інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні;

залучені до складу тимчасових оперативних груп з протидії розвідувально-підривній діяльності спецслужб іноземних держав проти України.».

Позивач, вважаючи, що вищезазначені зміни до Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час воєнного стану, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 31.01.2023 №37, порушують його право на отримання грошового забезпечення у повному обсязі, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно підпункту 1 частини 1 статті 3 Закону № 2011-XII його дія поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Згідно із положеннями частини 1 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

У той же час, частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII регламентовано, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, згідно із частиною 1 статті 1 Закону України «Про службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-XII (далі - Закон № 2229-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Так, згідно із статтею 27 Закону № 2229-XII держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.

Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Право на пільги зберігається за військовослужбовцями Служби безпеки України, яких звільнено зі служби за віком, через хворобу або за вислугою років.

Соціальний захист працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю.

У силу вимог статті 30 Закону № 2229-XII форми та розміри грошового забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України встановлюються законодавством і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Служби безпеки України якісним складом військовослужбовців, враховувати характер, умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Умови та оплата праці працівників Служби безпеки України визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктами 2, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 №37 «Про грошове забезпечення військовослужбовців та умови оплати праці працівників Служби безпеки України» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) постановлено виплачувати військовослужбовцям посадові оклади, крім затверджених цією постановою, оклади за військовим званнями, надбавку за вислугу років, грошову винагороду та матеріальну допомогу, грошову компенсацію замість продовольчого пайка, речового забезпечення та здійснювати інші виплати на умовах і в розмірах, установлених для військовослужбовців Збройних Сил України.

Також постановлено Службі безпеки, за погодженням з Міністерством фінансів і Міністерством праці, затвердити: порядок виплати надбавок за вислугу років військовослужбовцям і працівникам Служби безпеки; перелік посад прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової та строкової служби за тарифними розрядами; умови і розміри грошового утримання для військовослужбовців, які перебувають на нелегальному становищі й за кордоном у зв`язку з виконанням службових обов`язків, проведенням розвідувальних (контррозвідувальних) або таємних операцій; посадові оклади осіб офіцерського складу установ, навчальних закладів, підприємств і організацій Служби безпеки; тарифні ставки, посадові оклади і умови оплати праці працівників військових частин, установ навчальних закладів, підприємств і організацій Служби безпеки відповідно до умов оплати праці, затверджених Урядом України або іншими органами за його дорученням для закладів охорони здоров`я, освіти, культури та інших організацій і підприємств.

У той же час, постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Служби безпеки згідно з додатком 4.

Згідно із пунктом 3 Постанови №704 виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Отже, з системного аналізу зазначених правових норм слідує, що Постановою №704 затверджено загальну схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Служби безпеки України та регламентовано, що порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу затверджується безпосередньо Службою безпеки України.

Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007 затверджено Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (далі -Положення №1262/2007), яке визначає порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період.

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Службі безпеки України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Порядок проходження служби у військовому резерві Служби безпеки України визначається Положенням про проходження громадянами України служби у військовому резерві Служби безпеки України, яке затверджується Президентом України.

Згідно із пунктом 48 Положення №1262/2007 зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника (командира) іншого функціонального підрозділу Центрального управління, органу, закладу, установи Служби безпеки України або штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України допускається, зокрема, за службовою потребою (після закінчення вищого військового навчального закладу Служби безпеки України, в разі переведення військовослужбовців до нового місця служби) - до 1 місяця.

Військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, в чиєму розпорядженні вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

За військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження прямих начальників (командирів), зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

Таким чином, військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, в чиєму розпорядженні вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

Також, слід зазначити, що порядок виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України визначено Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженою наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10.04.2018 №515/ДСК, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.04.2018 за №512/31964 (далі - Інструкція №515/ДСК, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 4 розділу І Інструкції №515/ДСК грошове забезпечення виплачується, зокрема, військовослужбовцям СБУ, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (керівників) органів, підрозділів, закладів та установ СБУ.

Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу ІV Інструкції №515/ДСК за військовослужбовцями, зарахованими в розпорядження відповідних навчальних закладів або керівників (крім тих, що зараховані в розпорядження за підставами, передбаченими підпунктами «в», «д», «з» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262 (далі Положення)), зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків перебування у розпорядженні, передбачених пунктом 48 Положення, а у випадках, коли такі строки не визначені, - протягом шести місяців з дня зарахування в розпорядження.

Згідно з пунктом 16 розділу І Інструкції №515/ДСК виплата грошового забезпечення військовослужбовцям за поточний місяць здійснюється щомісяця з 05 до 20 числа. Одноразові види грошового забезпечення виплачуються після виникнення права на їх отримання, одночасно з виплатою грошового забезпечення.

Відповідно до приписів частини другої статті 9 Закону Закон № 2011-XII додаткова винагорода, установлена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 (далі - Постанова №168), входить до складу грошового забезпечення.

Отже, з положень наведених норм права слідує, що за військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження відповідних навчальних закладів або керівників, зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом усього строку їх перебування у розпорядженні.

Проте, виплата додаткової винагороди у межах до 30000 грн. у порядку постанови Кабінету Міністрів України №168 є виключною прерогативою керівника відповідного державного органу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статей 10, 13 Закону України «Про Службу безпеки України», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», пункту 2-1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», з метою врегулювання питання здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану наказом Центрального управління Служби безпеки України від 31.01.2023 №37 затверджено Порядок здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану (далі - Порядок №37, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно пункту 1 розділу II Порядку №37 військовослужбовцям, які на період дії воєнного стану здійснюють оперативно-службову діяльність щодо забезпечення державної безпеки, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів,- розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Так, за приписами пункту 6 розділу II Порядку №37 виплата додаткової винагороди не здійснюється військовослужбовцям, які:

- відмовились виконувати бойові накази (розпорядження),- за місяць, у якому вчинені такі дії (бездіяльність);

- вчинили військові адміністративні правопорушення, адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, - за місяць, у якому вони притягнуті до адміністративної відповідальності в порядку, встановленому законодавством;

- мають дисциплінарні стягнення, які не зняті або строк дії яких не закінчився відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, - за місяць, в якому накладено дисциплінарне стягнення наказом уповноваженого начальника;

- навмисно спричинили собі тілесні ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю,- за місяць, у якому здійснено ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю, а у разі лікування - за весь час відсутності на службі у зв`язку з лікуванням (що підтверджується документами закладу охорони здоров`я, матеріалами службового розслідування, кримінального провадження);

- добровільно здалися в полон, - за весь час перебування в полоні, що підтверджується матеріалами органу досудового розслідування;

- самовільно залишили місце служби, дезертирували, - за весь час відсутності на службі, що підтверджується матеріалами органу досудового розслідування;

- усунені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або відсторонені від посади, - за весь час такого усунення або відсторонення відповідно до ухвали слідчого судді, суду, наказу підрозділу Центрального управління СБУ (далі - ЦУ СБУ), штабу Антитерористичного центру при СБУ (далі - Штаб АТЦ), органу та закладу СБУ;

- перебувають під вартою чи домашнім арештом, - за весь час перебування під вартою чи домашнім арештом відповідно до ухвали слідчого судді, суду;

- відбувають покарання на гауптвахті та в дисциплінарних батальйонах, - за весь час відбування арешту, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців згідно з вироком суду, що набрав законної сили;

- перебувають на навчанні за кордоном відповідно до Положення про умови матеріального забезпечення осіб, направлених за кордон на навчання та стажування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 1996 року № 287 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 листопада 2003 року № 1795),- за весь час перебування на такому навчанні;

- перебувають у відпустках, - за час перебування у відпустках;

- звільнені від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, перебувають на лікуванні у закладах охорони здоров`я або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (крім випадків, передбачених абзацом четвертим пункту 3 цього розділу), а також здійснюють догляд за хворими членами сім`ї, - за час відсутності на службі із зазначених причин;

- проходять військову службу (навчання) на посадах курсантів у вищих військових навчальних закладах та навчальних підрозділах СБУ закладів вищої освіти (окрім тих, які залучаються до безпосереднього виконання бойових завдань).

Наказом Центрального управління Служби безпеки України «Про внесення змін до пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану» від 31.03.2023 № 116 (далі - Наказ №116) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» внесено зміни до пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 31 січня 2023 року № 37, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 лютого 2023 року за № 205/39261, а саме:

1) абзац п`ятнадцятий викладено в такій редакції:

«Додаткова винагорода також не виплачується військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (керівників), крім тих, які:»;

2) доповнено новими абзацами такого змісту:

- «беруть участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів, визначених у пункті 3 розділу І цього Порядку, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів;

- захоплені у полон або заручниками, інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні;

- залучені до складу тимчасових оперативних груп з протидії розвідувально-підривній діяльності спецслужб іноземних держав проти України.».

З урахуванням вищенаведеного, судом першої інстанції правильно відмічено, що абзаци 15-18 пункту 6 розділу ІІ Порядку №37 жодним чином не суперечать вимогам постанови Кабінету Міністрів України №168 та пункту 48 Положення №1262/2007, адже вони є такими, що не порушують права військовослужбовців, які зараховані в розпорядження, на проходження військової служби та виконання ними обов`язків військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, в чиєму розпорядженні вони перебувають, їх право на матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, зберігається та для них не передбачається обмеження вказаних виплат.

При цьому, колегія суддів наголошує, що додаткова винагорода у межах до 30000 грн. є тимчасовою виплатою військовослужбовцям, які на період дії воєнного стану здійснюють оперативно-службову діяльність щодо забезпечення державної безпеки, порядок встановлення та здійснення якої належить до компетенції Служби безпеки України. Вказана додаткова винагорода не є сталою величною та залежить від якості, складності, обсягу та важливості виконуваних обов`язків за посадою.

Окрім того, абзаци 15-18 пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час воєнного стану, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 31.01.2023 №37, не обмежує виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, а тому стверджувати про їх невідповідність положенням статті 43 Конституції не вбачається за можливе.

Також посилання позивача про невідповідність абзаців 15-18 пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час воєнного стану, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 31.01.2023 №37, на статтю 22 Конституції України не є доцільним.

Згідно приписів статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, колегія суддів зазначає, що наказ Центрального управління Служби безпеки України «Про внесення змін до пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану» від 31.03.2023 №116 не є таким, що звужує зміст та обсяг існуючих прав і свобод, оскільки в даному випадку має місце змінення порядку виплати додаткової винагороди, що передбачено компетенцією відповідача-1, та не суперечить положенням приписів Постанови Кабінету Міністрів України №168.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для висновку про невідповідність абзаців 15-18 пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час воєнного стану, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 31.01.2023 №37, приписам Постанови №704, Постанови №168, статей 17, 22, 43 Конституції України, статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статті 30 Закону України «Про Службу безпеки України», умовам Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262.

Щодо доводів позивача про невідповідність пункту 3 наказу Служби безпеки України «Про внесення змін до пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану» від 31.03.2023 №116 у частині застосування цього наказу з 01.03.2023 статті 58 Конституції України та Указу Президента України від 03.10.1992 №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», колегія суддів враховує наступне.

Приписами статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп 99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У Рішенні Конституційного Суду від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини, гарантії цих прав і свобод. Але, визначаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення. Отже, положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності.

Таким чином, з аналізу наведених рішень Конституційного Суду України можна дійти висновку, що держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд.

Тобто, у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю. Одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, передусім, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

Колегія суддів звертає увагу, що в адміністративних справах, спір у яких стосується соціального захисту під час війни вразливих груп населення, необхідно віднайти баланс між конституційною цінністю оборони, яка є суспільним (публічним) інтересом, у якому акумулюються індивідуальні права кожного, з одного боку, та метою законодавчого впорядкування отримання певного виду соціальної допомоги, з іншого боку.

Одним із важливих моментів для здійснення судового контролю правомірності дій і рішень суб`єктів владних повноважень є адекватна оцінка адміністративними судами заходів публічної влади (парламенту, глави держави, уряду, центральних органів виконавчої влади, спеціальних органів), які вживаються нею у воєнний час і які є необхідними для подолання збройної агресії російської федерації проти України, зокрема, щодо виділення/перерозподілу фінансових ресурсів для забезпечення заходів військового стану та проведення мобілізації. Такі фінансові заходи є необхідними, проте інколи вони можуть здаватися незвичними, неординарними і надмірними для мирного часу.

Доцільність вжиття вищезазначених фінансових заходів визначається законодавчою та виконавчою гілками державної влади, а межі судового контролю повинні полягати в тому, наскільки вони є сумісними з Конституцією та законами України. При цьому рішення суб`єктів владних повноважень стосовно виділення чи перерозподілу фінансових ресурсів на соціальні програми у зв`язку з потребами першочергового фінансування потреби оборони країни не повинні спричиняти свавілля, а навпаки, заслуговувати на підтримку громадян, а для цього такі зусилля парламенту, глави держави, уряду в умовах воєнного стану повинні бути належним чином умотивовані та донесені до відома суспільства.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що внесення змін відповідно до наказу «Про внесення змін до пункту 6 розділу ІІ Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану» від 31.03.2023 №116 не є порушенням приписів конституційних норм.

Слід відмітити, що станом на день ухвалення у цій справі судом першої інстанції оскаржуваного рішення, оскаржувані нормативно-правові акти втратили чинність.

Так, згідно з пунктом 2 наказу Служби безпеки України від 05.09.2023 № 357 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Служби безпеки України винагород, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 вересня 2023 р. за № 1570/40626, визнано таким, що втратив чинність, наказ Центрального управління Служби безпеки України від 31 січня 2023 року № 37 «Про затвердження Порядку здійснення деяких виплат військовослужбовцям Служби безпеки України під час дії воєнного стану», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 01 лютого 2023 року за № 205/39261.

Наказ Центрального управління Служби безпеки України від 31 січня 2023 року № 37 втратив чинність 12.09.2023, що сторонами не заперечується.

З огляду на вказані обставини та доводи апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначені ст.264 КАС України.

Відповідно до частин 1-3 вищевказаної статті, її правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:

1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

При цьому, приписами ч.2 статті 265 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, процесуальним законодавством регламентовано порядок втрати чинності нормативно-правового акта в разі визнання його протиправним, а саме: з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Отже, положення процесуального законодавства містять імперативне положення, яким по суті визначено повноваження суду при розгляді справи про визнання протиправним та скасування нормативно-правового акта та яке передбачає, що відповідний нормативно-правовий акт може бути визнаний нечинним відповідним рішенням суду лише з моменту набрання ним законної сили.

З огляду на вказані правові положення КАС України, суд не наділений повноваженням визнання нормативно-правового акта нечинним з моменту його прийняття, зокрема, й з огляду на те, що останнє може порушувати принцип правової визначеності.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 23.03.2023 у справі №640/6699/20, в якій наголошено, що юридичний спір має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Конституційний Суд України в пп.3.6 п.3 Рішення від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Водночас, відсутність чинного оспорюваного положення нормативно-правового акта свідчить про відсутність предмету спору, що унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 826/24498/15.

Окрім того, подібним правовідносинам, предметом якої був нормативно-правовий акт, що втратив чинність, була надана правова оцінка Верховним Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі 640/18067/18, в якій касаційна інстанція дійшла висновку, що суб`єкт правовідносин, до якого буде застосований чи застосується цей акт, якщо вважатиме, що цей нормативний документ порушує або порушуватиме його права чи інтереси, за наявності відповідного обґрунтування, може оскаржити нормативно-правовий акт як відразу після часу набрання ним чинності, так і будь-коли й тоді, коли нормативно-правовий акт чинний і продовжує регулювати певні відносини, внаслідок яких відбувається порушення його прав та/чи законних інтересів.

Також, Верховним Судом констатовано, що до суду може бути оскаржений певний акт суб`єкта владних повноважень, який набрав чинності, є чинним та створює юридичні наслідки.

Натомість, оскаржуваний акт, який на момент, прийняття судового рішення у судовій справі, вже був нечинним, не підлягає повторно визнанню нечинним, в порядку статті 264 КАС України, враховуючи приписи частини третьої цієї статті, оскільки нормативний акт, що є не чинним не може бути оскаржений, а отже і скасованим в судовому порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 640/2412/20.

Тотожний підхід до питання визнання нечинним в судовому порядку нормативно-правового акта, що втратив чинність внаслідок визнання його нечинним органом, що його прийняв, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №640/10978/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 640/18067/18 та від 25 квітня 2024 року у справі № 640/3541/21.

Беручи до уваги визнання нечинним оскаржуваних положень наказу №37 згідно з наказом Служби безпеки України від 05.09.2023 № 357, керуючись вказаними правовими позиціями Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов не може бути задоволений також з підстав втрати чинності оскаржуваних положень нормативно-правового акту.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАСУ країни, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович

(повний текст постанови складено 22.12.2025р.)