Справа № 160/4643/25
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 грудня 2025 року м. Дніпросправа № 160/4643/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Семененка Я.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року (суддя В.В. Горбалінський)

у справі № 160/4643/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області та скасувати рішення №15 від 27.09.2024 та від 06.11.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком позивачці;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області зарахувати позивачці до страхового стажу всі періоди трудової діяльності, з урахуванням роботи з 11.10.1984 по 11.05.2000 у радгоспі «Комінтерн» (30.11.1995 року реорганізований у Колективне сільськогосподарське підприємство «Комінтерн», згідно Розпорядження №588 від 30.11.1995), згідно довідки трудового архіву Лозуватської сільської ради від 12.09.2024 №685 та трудової книжки серії НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяви позивачки від 16.08.2024 та від 20.09.2024 про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, викладеної у рішенні суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачці протиправно відмовлено у зарахуванні до страхового стажу період роботи з 11.10.1984 по 11.05.2000 у зв`язку із наявністю недоліків заповнення архівної довідки та, відповідно, протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №15 від 27.09.2024;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу позивачки період роботи з 11.10.1984 по 11.05.2000;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити позивачці пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15.08.2024.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Судом встановлено, що трудова книжка позивачки містить відомості про її трудову діяльність з 11.10.1984 по 11.05.2000, доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даного періоду відповідачем до суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно не зарахований цей період роботи до страхового стажу позивачки.

З огляду на той факт, що позивачка набула беззаперечне право на призначення пенсії за віком, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити позивачці пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15.08.2024.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скаржник наполягає на тому, позивачці правомірно не зараховано до страхового стажу період роботи з 11.10.1984 по 11.05.2000, адже згідно наданої позивачкою довідки від 12.09.2024 №685 вбачається, що в ній відсутній наказ про прийняття на роботу, ім`я та по-батькові особи не відповідає паспортним даним. За таких обставин відповідач вважає, що спірне рішення про відмову у призначенні пенсії є правомірним, адже у позивачки відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсії.

Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Також позивачка просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на корить позивачки судові витрати з оплати витрат на правову допомогу в сумі 6000,00 грн.

Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 20.09.2024 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатом розгляду заяви позивачки та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийняло рішення від 27.09.2024 №15, яким відмовило в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку відсутністю у позивачки необхідного страхового стажу.

У вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж заявника становить 24 роки 22 дні, при необхідному 31 рік.

Період роботи з 11.10.1984 по 11.05.2000, згідно наданої довідки №685 від 12.09.2024 не враховано, оскільки відсутній наказ прийняття на роботу, ім`я заявниці не відповідає паспортним даним, по батькові (Ив.) зазначено скорочено.

Вважаючи рішення пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії за віком протиправним, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно статті 24 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, до заяви про призначення пенсії за віком документи, зокрема: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 1 цього Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей про періоди роботи, особа на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.

В спірному випадку трудова книжка позивачки НОМЕР_1 містить відомості та підтверджує роботу позивачки у спірний період з 11.10.1984 по 11.05.2000 телятницею МТФ-2а у радгоспі «Комінтерн», а саме:

11.10.1984 прийнята на роботу телятницею МТФ-2а (наказ № 87к від 12.10.1984),

11.05.2000 звільнена за ст.26 п.1 КЗпП України за узгодженням сторін (наказ № 23к від 13.05.2000).

Записи в трудовій книжці виконані чітко, послідовно, не місять суперечливих відомостей про періоди роботи та узгоджуються між собою. Відповідач не заперечує, що трудова книжка позивачки містить відомості про трудову діяльність за вказаний період, однак період з 11.10.1984 по 11.05.2000 не зараховує до страхового стажу позивачки через недоліки в поданій позивачкою архівній довідці №685 від 12.09.2024 (відсутній наказ про прийняття на роботу, ім`я та по-батькові особи не відповідає паспортним даним позивачки).

Як вбачається з матеріалів справи, довідка № 685 від 12.09.2024 видана Комунальною установою «Трудовий архів Лозуватської сільської ради» позивачці ОСОБА_1 , відомості, які містяться у цій довідці, зокрема дані про заробітну плату, в сукупності з іншими поданими позивачкою документами, не дають підстав для сумнівів, що вони стосуються саме позивачку.

З приводу доводів пенсійного органу суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що за наявності в трудовій книжці позивачки належних записів щодо спірного періоду роботи, відповідачем безпідставно не зарахований період роботи позивачки з 11.10.1984 по 11.05.2000 до її страхового стажу.

Враховуючи висновки Верховного Суду в постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а, на які також посилається суд першої інстанції, суд апеляційної інстанції зауважує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок.

Таким чином, оскільки період роботи позивачки і набутий нею стаж з 11.10.1984 по 11.05.2000 у радгоспі «Комінтерн» підтверджується поданою пенсійному органу трудовою книжкою, допущені в архівній довідці №685 від 12.09.2024 неточності, про які вказує пенсійний орган, не впливає на право позивачки на включення вказаного періоду до її страхового стажу роботи.

За таких обставин, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що рішення пенсійного органу №15 від 27.09.2024 є протиправним та підлягає скасуванню.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ґрунтовно застосував положення ч.2 ст.9 КАС України і дійшов висновку про можливість виходу за межі позовних вимог задля ефективного захисту порушених прав позивачки, зобов`язавши пенсійний орган призначити позивачці пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15.08.2024.

В спірному випадку, єдиною підставою для відмови позивачці у призначенні їй пенсії за віком стала встановлена пенсійним органом недостатність страхового стажу через не включення до страхового стажу періоду роботи позивачки з 11.10.1984 по 11.05.2000.

В той же час наявними у справі документами, які були предметом розгляду пенсійним органом, підтверджується, що страховий стаж позивачки станом на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком становив 39 років 07 місяців 22 дні (з урахуванням періоду роботи з 11.10.1984 по 11.05.2000), при необхідному 31 рік, і позивачка досягла 60 років.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як встановлено судом, позивачці виповнилось 60 років 14.08.2024, а звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком вона 20.09.2024, тобто в межах тримісячного строку з дня досягнення нею пенсійного віку.

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення в його оскаржуваній частині.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Стосовно заявленого в апеляційній скарзі стягнення на користь позивачки витрат на правничу допомогу в сумі 6000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат позивачки на професійну правову допомогу в сумі 6000,00 грн, представником позивачки до відзиву на апеляційну скаргу додану додаткову угоду віл 12.06.2025 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги адвокатом № 03/120225 від 12.02.2025.

За змістом цієї додаткової угоди адвокат Ткаченко Олександр Іванович, що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 5319, і гр. України ОСОБА_1 відповідно до ст.59 Конституції України, п.6.1 договору про надання професійної правничої (правової) допомоги адвокатом № 03/120225 від 12.02.2025 уклали цей додатковий договір про витрати на професійну правову допомогу: консультація 1 година 500,00 грн, складання документу адміністративного позову 4000,00 грн., складання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до КАС України 1500,00 грн. Усього 6000,00 грн.

В силу положень ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За правилами ч.1, 3, 5 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

За вимогами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За змістом частин другої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат зобов`язаний оцінити подані учасником справи докази та обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

В даному випадку питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції позивачкою (її представником) не порушувалось, судом першої інстанції не вирішувалось.

Таким чином, за наведеного вище правового регулювання, суд апеляційної інстанції зазначає, що підстави для розподілу витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, у суду апеляційної інстанції відсутні.

Стосовно витрат на стадії апеляційного розгляду справи, заявлених позивачкою до відшкодування в розмірі 1500,00 грн, суд апеляційної інстанції вважає, що подана представником позивачки додаткова угода віл 12.06.2025 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги адвокатом № 03/120225 від 12.02.202 не є достатнім доказом, які б підтверджували фактичне надання адвокатом відповідних послуг.

Наведена вище частина 3 статті 134 КАС України містить вимогу, згідно якої розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Тобто з метою відшкодування витрат на професійну правничу допомогу згідно з умовами договору про надання правничої допомоги законодавець передбачає обов`язкову наявність доказів, які б підтверджували обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, незалежно від того, встановлений в договорі фіксований розмір гонорару чи ні.

Сам по собі договір, а також додаткова угода до нього свідчать лише про певну домовленість між клієнтом та адвокатом та узгодження послуг, які належить надати відповідно до укладеного договору, а не їх фактичне надання. Підписання адвокатом від імені позивачки заяв по суті справи також не може бути судом прийнятий як належний доказ надання позивачці послуг і виконаних робіт та їх вартості 1500,00 грн., оскільки не замінює документу, який би засвідчував факт надання адвокатом певних послуг в межах укладеного з позивачкою договору.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивачки вказаної вище суми 1500,00 грн. як понесених нею витрат на професійну правничу допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року у справі № 160/4643/25 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко

суддя А.В. Суховаров