Справа № 520/33093/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питання забезпечення позову

22 грудня 2025 року справа № 520/33093/25

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОСТРЕЙД" про забезпечення позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОСТРЕЙД" (далі за текстом - позивач, заявник) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНО- КОНСАЛТИНГОВЕ БЮРО "ТРІАДА" (далі за текстом - Відповідач №1), Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби Марини Анатоліївни (далі за текстом - Відповідач №2), третя особа - Акціонерне товариство "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" про: 1) визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби М.А. щодо винесення Постанови від 23.07.2025 року у зведеному виконавчому провадженні ВП № 78671919, до якого приєднані виконавчі провадження ВП №№ 78667737, 78667867 про визначення суб`єкта оціночної діяльності до спливу визначеного законом строку для узгодження вартості майна сторонами виконавчого провадження; 2) скасування постанови, винесеної приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Нелюби М.А., від 23.07.2025 року у зведеному виконавчому провадженні ВП № 78671919, до якого приєднані виконавчі провадження ВП №№ 78667737, 78667867 про визначення суб`єкта оціночної діяльності до спливу визначеного законом строку для узгодження вартості майна сторонами виконавчого провадження; 3) визнання неправомірним Звіт суб`єкта оціночної діяльності - ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ІНВЕСТИЦІЙНО - КОНСАЛТИНГОВЕ БЮРО "ТРІАДА" (сертифікат суб`єкту оціночної діяльності видано 20.05.2024 року за № 223/2024 Фондом Державного майна) в особі оцінювача ОСОБА_1 про незалежну оцінку майна від 30.07.2025 року про вартість об`єкта нежитлової нерухомості, а саме нежитлової будівлі овочесховища, загальною площею 7687,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, смт Васищеве, вул. Овочева, 9, та належить ТОВ «КРОСТРЕЙД» на праві власності; 4) зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюбу М.А визначити оцінку майна по зведеному виконавчому провадженні ВП № 78671919, до якого приєднані виконавчі провадження ВП №№ 78667737, 78667867 на підставі Висновку експерта № 11844 за результатами проведення експертного оціночно-будівельного дослідження ННЦ «Інститут судових експертиз ім. заслуженого професора М.С. Бокаріуса» від 17.09.2025 року,

встановив:

Разом із позовом було подано оформлену окремим процесуальним документом заяву про забезпечення позову, де викладені вимоги: 1) до набрання законної сили рішенням суду у цій справі зупинити стягнення у зведеному виконавчому провадженні ВП № 78671919, до якого приєднані виконавчі провадження ВП №№ 78667737, 78667867, відкрите приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Нелюбою М.А.; 2) до набрання законної сили рішенням суду у цій справі заборонити приватному виконавцю виконавчого округу Харківської області Нелюбі М.А. вчиняти дії, у зведеному виконавчому провадженні ВП № 78671919, до якого приєднані виконавчі провадження ВП №№ 78667737, 78667867, спрямовані на примусову реалізацію арештованого майна, а саме нежитлової будівлі овочесховища, загальною площею 7687,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 51; 3) до набрання законної сили рішенням суду у цій справі заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі територіальним органам Міністерства юстиції України, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлової будівлі овочесховища, загальною площею 7687,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 51.

Згаданий процесуальний документ умотивований доводами про те, що приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Нелюбою Мариною Анатоліївною на підставі виконавчого написів № 934, 935, виданих 18.07.2025 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черевко Анастасією Вікторівною про звернення стягнення на нежитлову будівлю овочесховища, загальною площею 7687,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 було відкрито зведене ВП № 78671919, до якого приєднані виконавчі провадження ВП №№ 78667737, 78667867.

В ході здійснення виконавчих дій в зведеному виконавчому провадженні, приватний виконавець виніс Постанову про опис та арешт майна від 22.07.2025 року за ВП №78667737.

23.07.2025 року було винесено постанову про призначення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ІНВЕСТИЦІЙНО- КОНСАЛТИНГОВЕ БЮРО "ТРІАДА" (сертифікат суб`єкту оціночної діяльності видано 20.05.2024 року за № 223/2024 Фондом Державного майна).

09.12.2025 року засобами поштового зв`язку на адресу ТОВ «КРОСТРЕЙД» від приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби М.А. надійшло повідомлення про результати оцінки майна.

Так, згідно Звіту про оцінку майна, виконаного 30.07.2025 року суб`єктом господарювання, ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ІНВЕСТИЦІЙНО- КОНСАЛТИНГОВЕ БЮРО "ТРІАДА" (сертифікат суб`єкту оціночної діяльності видано 20.05.2024 року за № 223/2024 Фондом Державного майна) в особі оцінювача ОСОБА_1 , ринкова вартість об`єкту оцінки становить 28 345 056,66 грн (двадцять вісім мільйонів триста сорок п`ять тисяч п`ятдесят шість гривень 66 копійок) з урахуванням ПДВ.

За викладеними у позові твердженнями, постанова про залучення суб`єкта оціночної діяльності винесена до спливу визначеного законом строку для узгодження вартості майна сторонами виконавчого провадження; суб`єкт оціночної діяльності не здійснив ознайомлення та безпосереднього особистого огляду об`єкта оцінки; зазначена у звіті вартість предмета іпотеки є заниженою, недостовірною та не відповідає ринковій вартості.

Зазначені обставини стали підставою для подання ТОВ «КРОСТРЕЙД» позову до Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/33093/25 (а до цього у справі №520/32591/25).

Заявник зазначає, що вагомою обставиною для вжиття заходів забезпечення позову є те, що розпочато процедуру примусової реалізації майна та призначено проведення аукціону на 16.01.2026 року з реалізації арештованого майна по зведеному ВП №78671919, інформація про що міститься на офіційному сайті СЕТАМ, номер Лоту 591129 (https://setam.net.ua/auction/586200).

Третя особа, АТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО", подала до суду заперечення на заяву про забезпечення позову, вказавши, що повторне подання ТОВ «КРОСТРЕЙД» ідентичних позовів та заяв про забезпечення позову після відмови суду у справі № 520/32591/25 та відкликання відповідного позову свідчить про очевидне зловживання процесуальними правами з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ і безпідставного затягування виконавчого провадження, що порушує права та законні інтереси АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» як кредитора. При цьому відсутні будь-які об`єктивні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки виконавче провадження вже зупинене постановою приватного виконавця, аналогічні заходи раніше були застосовані в інших справах та визнані необґрунтованими рішеннями судів, позивач замовчує істотні обставини, не доводить наявності реальних ризиків утруднення виконання рішення суду, а заявлені заходи не мають безпосереднього зв`язку з предметом спору та є непропорційними, що відповідно до статей 150 151 КАС України виключає можливість їх застосування.

Вирішуючи юридичну долю указаного процесуального документа, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Правовідносини з приводу забезпечення адміністративного позову унормовані ст.ст.150-158 КАС України.

Частинами першою та другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо : 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, суд зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2019 року у справі №705/4587/17, від 16 квітня 2024 року у справі №120/15171/23 сформулював правову позицію, згідно з якою, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

За усталеною практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 квітня 2023 року у справі №140/8127/22, від 16 квітня 2024 року у справі №120/15171/23, від 04 грудня 2024 року у справі №500/3027/24, від 04 лютого 2025 року у справі №280/8758/24, від 20 лютого 2025 року у справі № 280/9044/24, від 15 січня 2025 року у справі № 520/20854/24, від 05 грудня 2025 року у справі №340/5299/25 для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи й поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

В постанові від 13 березня 2025 року у справі № 160/23707/24 Верховним Судом зазначено, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Суд зважає на суть та правову природу інституту забезпечення позову, котра окреслена у правовому висновку постанови Верховного Суду від 08.08.2019р. по справі №826/12319/18 (касаційне провадження №К/9901/67074/18) з приводу застосування ст.ст.150 і 151 КАС України, де указано, що "Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також повністю корелюються із правовими висновками постанови Верховного Суду від 13.09.2021р. у справі №ЗД/460/2/20, де зазначено, що підстави для забезпечення позову є оціночними, а тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Зважаючи на викладені вище міркування, суд доходить до висновку про те, що у даному конкретному випадку, заявником не викладено юридично спроможних доводів стосовно наявності перелічених законодавцем у ст.150 КАС України юридичних підстав для забезпечення позову та документально не підтверджено існування обставин, які б явно та очевидно поза розумним сумнівом показували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди власним правам та інтересам приватної особи або які б унеможливили захист власних прав та інтересів приватної особи без вжиття відповідних забезпечувальних заходів до ухвалення рішення у справі.

Натомість, очевидність протиправності оскарженого діяння суб`єкта владних повноважень заявник фактично пов`язує виключно із власними твердженням про невідповідність закону владних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, що не узгоджується із змістом норм процесуального закону (тобто узагальнений зміст доводів заявника не може бути витлумачений судом інакше як суто незгода із оскарженим управлінським волевиявленням суб"єкта владних повноважень).

Між тим, суд зауважує, що фактичні обставини справи (а відтак, і відповідність оскарженого управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень ч.2 ст.2 КАС України) підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.

Сам по собі факт вчинення владним суб`єктом діянь, які стосується прав та інтересів позивача як учасника суспільних відносин, не може автоматично свідчити про те, що такі діяння є очевидно протиправними, і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку і входить до предмету доказування по суті спору.

Тож, підстав для забезпечення позову на підставі норми п. 2 ч. 2 ст. 150 КАС України у даному конкретному випадку з доводів процесуального документу сторони позивача судом не встановлено, а натомість, вбачається існування спору про право, за вирішенням якого по суті заявник і звернувся до суду.

Посилання заявника на випадок можливого настання негативних наслідків чи порушення прав в майбутньому не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18, а саме, щодо «очевидності» ознак протиправності рішення та порушення прав позивача, та попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому, застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Сама лише незгода заявника із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання таких дій (рішень) протиправними ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Також суд звертає увагу позивача, що необхідною передумовою вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, а також вірогідність того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Застосовуючи положення наведених норм права до встановлених обставин спору, суд доходить до переконання, що доводи позовної заяви та доводи заяви про забезпечення позову є тотожними за своїм змістом і зводяться до тверджень про порушення суб"єктом владних повноважень процедури вчинення виконавчих дій, зокрема в частині залучення суб`єкта оціночної діяльності до спливу визначеного законом строку для узгодження вартості майна сторонами виконавчого провадження, неналежного здійснення оцінювачем ознайомлення та безпосереднього огляду об`єкта оцінки, а також заниження та недостовірності визначеної у звіті вартості предмета іпотеки.

Водночас зазначені доводи стосуються обставин, які становлять предмет розгляду справи по суті та потребують дослідження доказів, оцінки їх допустимості, належності та достовірності у сукупності, а також надання правової оцінки діям суб`єкта владних повноважень у межах виконавчого провадження.

За таких умов наведені твердження заявника самі по собі не свідчать про наявність очевидного та беззаперечного порушення вимог закону, яке б могло бути встановлене судом на стадії вирішення питання про забезпечення позову. Відповідно, ці доводи не можуть бути оцінені судом наперед, до ухвалення рішення у справі по суті заявлених позовних вимог.

Також суд повторює, що за змістом ч.1 ст.77 та ст.150 КАС України саме ініціатор забезпечення позову обтяжений процесуальним обов"язком навести обґрунтування необхідності застосування такого заходу й зазначити усі необхідні відомості для цього з поданням відповідних доказів, з яких би суд мав змогу достовірно встановити доцільність реалізації вказаного процесуального повноваження.

Суд не наділений законом повноваженнями на самостійний пошук інших підстав для забезпечення позову, відмінних від тих, котрі сформульовані у тексті відповідного процесуального документу.

Навпаки - за змістом ст.150 КАС України при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Тож, зважаючи на викладені вище міркування, суд доходить до висновку про те, що у даному конкретному випадку, заявником не викладено юридично спроможних доводів стосовно наявності перелічених законодавцем у ст.150 КАС України юридичних підстав для забезпечення позову та документально не підтверджено існування обставин, які б явно та очевидно поза розумним сумнівом вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди власним правам та інтересам приватної особи або які б унеможливили захист власних прав та інтересів приватної особи без вжиття відповідних забезпечувальних заходів до ухвалення рішення у справі.

Суд повторно нагадує правову позицію постанови Верховного Суду від 10.04.2019р. у справі №826/16509/18, а саме, щодо «очевидності» ознак протиправності рішення та порушення прав позивача, та попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому, застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Також суд звертає увагу позивача, що необхідною передумовою вжиття заходів забезпечення позову є одночасне існування таких факторів як: очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень; очевидність ознак порушення прав (свобод або інтересів) особи, яка звернулася до суду; вірогідність того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на обставини того, що матеріали заяви не містять доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також виходячи із завдання адміністративного судочинства та цілей, які спрямовані на вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що у даному випадку підстави для забезпечення даного позову у спосіб, вказаний заявником, не виникли, що свідчить про недоведеність заявником обґрунтованості підстав, що вказували б на існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі та можливість істотного ускладнення виконання рішення суду або ефективного захисту чи поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Крім того, суд звертає увагу, що ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (пункт 6); залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання (пункт 15).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Частиною першою статті 50 Закону №1404-VIII передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 50 Закону №1404-VIII після документального підтвердження належності боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, заставлений третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 57 Закону №1404-VIII для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.

Частиною 1 ст. 61 Закону №1404-VIII визначено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 30 мінімальних розмірів заробітної плати. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна.

Узагальнюючи наведене, суд доходить висновку, що заявником не доведено наявності передбачених статтями 150 - 151 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки матеріали заяви не містять належних, допустимих та достатніх доказів існування реальної та очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам чи інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також ризику істотного ускладнення чи унеможливлення виконання можливого судового рішення або ефективного захисту чи поновлення порушених прав.

Відтак, виходячи зі змісту позовної заяви та викладеного у заяві про забезпечення позову обґрунтування щодо вжиття заходів забезпечення позову, дослідивши наявні матеріали справи та беручи до уваги відсутність обставин крайньої (екстраординарної) необхідності й підстав, з якими наведені вище норми Кодексу адміністративного судочинства України пов`язують можливість забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої заяви.

При розв`язанні порушеного заявником процесуального питання, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми зясування обєктивної істини в обсязі, об"єктивно необхідному для прийняття відповідного процесуального рішення не по суті спору; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення питання по суті аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 150-158, 241-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОСТРЕЙД" про забезпечення позову від 17.12.2025р. - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя А.В. Сліденко