Справа № 320/7474/25
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року м. Київ справа №320/7474/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Кочанової П.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником яких є ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі, ОСОБА_1 (позивач-1) та ОСОБА_2 (позивач-2), ОСОБА_3 (позивач-3), ОСОБА_4 (позивач-4), законним представником яких є ОСОБА_1 звернулися до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 08.11.2024 року про відміну рішення щодо оформлення набуття громадянства України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити громадянство України для ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначив, що рішення відповідача про відміну рішення щодо оформлення набуття громадянства України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є протиправними, оскільки прийнято всупереч Міжнародному та національному законодавству України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та вказав, що при наявності громадянства іншої держави, на особу не поширюються норми Угоди між Україною та Киргизькою Республікою про спрощений порядку зміни громадянства громадянина України, а отже унеможливлюється набуття громадянства України в спрощеному порядку. Зокрема, зауважено, що позивач-1 неодноразово здійснювала в`їзд та виїзд на територію України по паспорту громадянина російської федерації. Також наголошено, що в заяві-анкеті відсутній підпис другого з батьків, який не заперечує проти зміни дитиною громадянства, як це передбачено Угодою. До того ж, позивачем, як передбачено Угодою, було подано декларацію про відмову від громадянства Киргизької Республіки, в якій відсутня дата подання.

Таким чином відповідач виснував, що спірне рішення прийнято правомірно та обґрунтовано.

У відповіді на відзив представник позивачів зазначав, що відповідачем не доведено порушення умов Угоди між Україною та Киргизькою Республікою зі сторони позивачів. Звернуто увагу, що у відповідача був обов`язок перевірити всі документи та обставини при прийнятті рішення про надання громадянства України позивачу-1 та її дітям, однак міграційний орган безпідставно перекладає відповідальність та негативні наслідки за його помилки на позивачів.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 є уродженкою Киргизької Республіки. З початку 2017 року позивач-1 проживає на території України разом з малолітніми дітьми, отримала посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 , оформлену та видану ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.

Відповідно до пункту 10 статті 6 Закону України «Про громадянство України» 20.07.2023 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України позивачу-1 громадянці Киргизької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На підставі вказаного рішення позивач-1 була документована паспортом громадянина України у виді картки № НОМЕР_2 , виданої Святошинським РВ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 08.11.2024 відмінено рішення щодо оформлення набуття громадянства України відносно позивача-1 та її неповнолітніх дітей.

Підставами прийняття оскаржуваного рішення зазначалося, що у зв`язку з надходженням листа Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 07.11.2024 № 6.4/4143-24, було ініційовано перегляд матеріалів справи про набуття громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до Угоди між Україною і Киргизькою Республікою про спрощений порядок зміни громадянства громадянами України, які постійно проживають в Киргизькій Республіці, і громадянами Киргизької Республіки, які постійно проживають в Україні, і запобігання випадкам без громадянства та подвійного громадянства від 28.01.2003.

За результатами розгляду матеріалів справи щодо оформлення громадянства України ОСОБА_1 разом з її дітьми встановлено, що в зазначених матеріалах справи відсутній документ, що підтверджує наявність однієї з умов, що надає право в спрощеному порядку набути громадянство України відповідно до Угоди. Також за результатами розгляду встановлено, що у долученій до матеріалів справи перевірці, здійсненій за допомогою інтегрованої міжвідомчої інформаційної телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України «АРКАН», заявниця неодноразово здійснювала в`їзд та виїзд на територію України по паспорту громадянина російської федерації № НОМЕР_4 . У заяві-анкеті відсутній підпис другого з батьків, який не заперечує проти зміни дитиною громадянства, як це передбачено Угодою та відсутня дата подачі декларації про відмову від громадянства Киргизької Республіки. Таким чином, ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , набуто громадянство України внаслідок подання неправдивий відомостей, за наявності яких особа не може набути громадянство України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 19 Конституції Україні органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України "Про громадянство України" (далі - Закон).

Стаття 1 цього Закону визначає, що громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.

Питання громадянства України регулюються Конституцією України, цим Законом, міжнародними договорами України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору (стаття 4 Закону).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.3 Закону громадянами України є особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Згідно з ст. 9 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 ДМС України є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань громадянства є Державна міграційна служба, діяльність якої спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. Повноваження ДМС як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, визначено у статті 24 Закону.

Відповідно до ст. 1 Угоди між Україною і Киргизькою Республікою про спрощений порядок зміни громадянства громадянами України, які постійно проживають у Киргизькій Республіці, та громадянами Киргизької Республіки, які постійно проживають в Україні, і запобігання випадкам без громадянства та подвійного громадянства від 28 січня 2003 року, ратифікованої Законом України від 20 листопада 2003 року № 1319- IV (далі Угода), кожна Договірна Сторона надасть громадянам іншої Договірної Сторони, які постійно проживають на законних підставах на її території, право на спрощений порядок набуття громадянства за наявності однієї з таких умов: а) якщо заявник або хоча б один з його батьків (усиновителів або удочерителів), дід чи баба народилися або постійно на законних підставах проживали на території Договірної Сторони, громадянство якої набувається; б) за наявності у заявника хоча б одного з близьких родичів: чоловіка (дружини), одного з батьків (усиновителів або удочерителів), дитини (у тому числі усиновленої, або удочереної), сестри, брата, діда чи баби, онука (онуки), які постійно проживають на законних підставах на території Договірної Сторони, громадянство якої набувається, і є її громадянами.

Дія положень частини першої цієї статті не поширюється на осіб, які: а) вчинили злочини проти людства чи здійснювали геноцид, чи вчинили злочини проти держави або тяжкі злочини проти особи; б) засуджені до позбавлення волі - до зняття судимості; в) перебувають під слідством або уникають покарання чи вчинили злочини на території однієї з Договірних Сторін, або третьої держави; г) перебувають у громадянстві інших держав.

Згідно з пунктом 1 статті 2 Угоди для зміни громадянства громадянин однієї Договірної Сторони подає за місцем постійного проживання до компетентних органів іншої Договірної Сторони: заяву-анкету; три фотокартки; документ, що підтверджує наявність однієї з умов, передбачених у статті 1 цієї Угоди; документ, що підтверджує постійне проживання на законних підставах на території Договірної Сторони, громадянство якої набувається; копію одного з документів, який відповідно до національного законодавства Договірної Сторони, громадянство якої припиняється, підтверджує належність до її громадянства.

Положеннями пунктів 3-5 статті 2 Угоди передбачено, що протягом десяти днів після оформлення набуття особою нового громадянства компетентні органи Договірної Сторони, громадянство якої набуто, видають особі документ, що підтверджує набуте громадянство, вилучають документ, який підтверджує громадянство, що припиняється, і надсилають цей документ по дипломатичних каналах Договірній Стороні, громадянство якої припиняється, разом з повідомленням про факт оформлення набуття громадянства із зазначенням його дати.

Протягом двох місяців після одержання повідомлення про оформлення набуття особою нового громадянства Договірна Сторона, громадянство якої припиняється, оформлює припинення громадянства і повідомляє про це Договірну Сторону, громадянство якої набуто. Дата оформлення набуття громадянства однієї з Договірних Сторін буде датою припинення громадянства іншої Договірної Сторони.

Відповідно до приписів статті 21 Закону рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Не може бути скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України стосовно особи, яка на момент прийняття такого рішення була неповнолітньою, недієздатною, крім випадків подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Суд зазначає, що скасування рішення про оформлення набуття громадянства потребує наявності достатніх і належних доказів щодо встановлення факту подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, чи невиконання взятого зобов`язання.

Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 07.09.2023 по справі №160/9719/22.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (Порядок).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Суд зазначає, що п. 1.5. зазначеного вище Порядку визначено, що «постійне на законних підставах проживання особи в Україні підтверджується одним з таких документів: посвідкою на постійне проживання до паспорта громадянина Киргизької Республіки, виданою згідно із Законом України «Про імміграцію» або паспортом громадянина Киргизької Республіки, зареєстрованим на території України (за умови наявності в цьому паспорті відмітки про надання дозволу на виїзд в Україну на постійне проживання)».

Згідно з наданими документами, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що 24.05.2023 до відповідача звернулась позивач-1 із клопотанням про набуття громадянства України відповідно до п.1 ст.1 Угоди між Україною та Киргизькою Республікою про спрощений порядок зміни громадянства України, які постійно проживають в Україні, які постійно проживають в Киргизькій Республіці, і громадянами Киргизької Республіки, які постійно проживають в Україні, і запобігання випадкам без громадянства та подвійного громадянства від 28.01.2003, ратифікованої Законом України від 20.11.2003 № 1319-ІV.

20.07.2023 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській обл. затверджено рішення про оформлення набуття громадянства України позивачу, разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якому вказано, що позивачам оформлено набуття громадянства України згідно з п.10 ст.6 Закону України «Про громадянство України».

Зокрема, позивач-1 разом зі своїми дітьми набула громадянство України у спрощеному порядку, так як на момент подання документів до відповідача з питання набуття громадянства України її малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , був громадянином України з народження, що підтверджується довідкою про підтвердження громадянства України дитини та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 . На підтвердження постійного проживання на території України позивачем-1 разом із своїми дітьми на законних підставах додано довідку про реєстрацію особи громадянином України № 1443/2023.

Як убачається зі спірного рішення відповідача, за результатами розгляду матеріалів справи щодо оформлення набуття громадянства України позивача разом з дітьми встановлено, що у зазначених матеріалах справи, відсутній документ, що підтверджує наявність однієї з умов, що надає право в спрощеному порядку набути громадянство України відповідно до Угоди.

Відповідачем вказано, що у долученій до матеріалів міграційної справи перевірці, здійсненій за допомогою інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України «АРКАН», встановлено, що позивач-1 неодноразово здійснювала в`їзд та виїзд на територію України по паспорту громадянина російської федерації № НОМЕР_4 .

Водночас, дослідивши надані до суду докази, у тому числі документи міграційної справи позивачів, суд зауважує, що в`їзд та виїзд позивача-1 на територію України на підставі паспорта громадянина російської федерації відбувся останній раз у 2019 році, тобто за 5 років до моменту отримання громадянства України.

Натомість, будь-яких перевірок наявності громадянства іншої держави станом на час подання заяви позивачем-1 щодо набуття громадянства України у спрощеному порядку для позивачів відповідачем не було здійснено.

Таким чином, фактичних доказів порушення позивачами п. «г» ч.2 ст.1 Угоди під час отримання громадянства України відповідачем не долучено.

Більш того, слід звернути увагу, що на момент подання документів на отримання громадянства України, малолітня дитина позивача-1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , був громадянином України з народження, що підтверджується наявними у матеріалах справи документами, позивач-1 постійно проживала на території України разом зі своїми дітьми на законних підставах, що також не заперечується відповідачем, враховуючи відсутність належних доказів, що позивач-1 перебувала у громадянстві іншої держави, окрім Киргизької Республіки, суд вважає, що спірне рішення міграційної служби є необґрунтованим.

Також не заслуговують на уваги посилання у спірному рішенні на те, що у заяві-анкеті позивача відсутній підпис другого з батьків, який не заперечує проти зміни дитиною громадянства, як це передбачено Угодою, та те, що було подано декларацію про відмову від громадянства Киргизької Республіки в якій відсутня дата подання з огляду на те, що обов`язок перевірки необхідних документів є безпосереднім повноваженням та обов`язком відповідача під час прийняття рішення про надання громадянства України.

Натомість, відповідач, надавши громадянство України позивачам, не може перекладати тягар відповідальності за помилки, які було встановлено вже після прийняття позитивного рішення в даному випадку для позивачів.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-1V від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Словосполучення "згідно з законом" не просто відсилає до національного законодавства, а й пов`язане з вимогою якості "закону", вимогою принципу верховенства права, про що прямо йдеться у преамбулі Конвенції. Отже цей вислів означає, - і це випливає з предмету і мети статті 8, - що в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані п.1.

Крім того, ЄСПЛ зазначає, що втручання має бути не лише здійснене згідно із законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі «Кембел проти Сполученого Королівства» від 25.03.1992 року п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, наданими національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 року «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи зазначену справу, Європейський суд зазначив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є гарантією стабільності суспільних відносин, яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

У цій справі держава Україна непропорційно втрутилася в права на приватне життя, що гарантовано статтею 8 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи сталу практику Європейського суду за прав людини, суд зазначає, що втручання в конвенційне право не тільки повинно мати підстави в національному законодавстві, але й стосується якості цього законодавства, вимагаючи, щоб воно було сумісним з принципом верховенства права. Таким чином, ця фраза означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто достатньо чітким у своїх термінах, щоб дати особам адекватне уявлення про обставини, за яких і на яких умовах органи влади мають право вдаватися до заходів, що зачіпають їхні права, передбачені Конвенцією. Крім цього, закон повинен забезпечувати певний рівень правового захисту від свавільного втручання з боку органів влади. У питаннях, що зачіпають основоположні права, суперечило б принципу верховенства права, якби правовий розсуд, наданий суб`єкту публічної адміністрації, виражався у вигляді необмеженої влади. Отже, закон повинен з достатньою чіткістю визначати обсяг будь-якого такого розсуду, наданого компетентним органам, і спосіб його здійснення, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

Відсутність виконання своїх функцій відповідачем не може лягати тягарем на позивача, оскільки такий тягар має нести держава Україна.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303-А, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Правомірність обмеження прав (законних очікувань) фізичних осіб з боку держави неодноразово була предметом розгляду Європейського суду з прав людини, внаслідок чого Суд сформував уніфіковану позицію, за якою обмеження у реалізації будь-якого права може бути визнане правомірним за дотримання таких умов, як законність, легітимна мета та необхідність у демократичному суспільстві.

Таким чином, з підстав викладеного, суд приходить до висновку, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 08.11.2024 року про відміну рішення щодо оформлення набуття громадянства України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не відповідає вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому воно є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, скасування означеного вище рішення в повній мірі відновить порушені прав позивачів та повернене попередній стан до прийняття рішення про відміну рішення щодо оформлення набуття громадянства України, що виключає необхідність додаткового зобов`язання відповідача поновлювати громадянство України для ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з вищевикладених підстав.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відтак, враховуючи розмір та характер задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивачів судові витрати у розмірі 1 211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником яких є ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 08.11.2024 року про відміну рішення щодо оформлення набуття громадянства України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 22 грудня 2025 року.

Суддя Кочанова П.В.