Справа № 520/24547/25
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 р. Справа № 520/24547/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 02.10.25 по справі № 520/24547/25

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 в період з 23.09.2022 по 21.02.2024 додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень на місяць.

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 342035,00 грн додаткової винагороди передбаченої у розмірі 20100 гривень на місяць за період з 23.09.2022 по 21.02.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у зв`язку з отриманням поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини та тривалим проходженням лікування, позивач був зарахований у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 з 23.09.2022 по 21.02.2024, однак всупереч приписів розділу XXVIII «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі Порядок № 260), відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась позивачу додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень на місяць, чим порушено право позивача на належне грошове забезпечення, яке є єдиним джерелом доходу ОСОБА_1 .

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2025 у справі №520/24547/25 позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху.

Надано позивачу термін для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з моменту отримання ухвали, шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, вказавши підстави для поновлення строку.

Роз`яснено позивачу, що у разі невиконання вимог ухвали позовна заява підлягає поверненню.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали від 18.09.2025 позивачем 23.09.2025 за допомогою засобів підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подано до Харківського окружного адміністративного суду заяву про поновлення процесуального строку, у якій зазначено, що з огляду на приписи чинної редакції частини 2 статті 233 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) датою початку перебігу строку звернення до суду у даній категорії справ слід вважати дату одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, зокрема, вручення або ознайомлення позивача з грошовим атестатом, якою є 02.09.2025 (дата отримання відповіді на адвокатський запит листом від 02.09.2025 № 691/1035/ВихЗПІ). При цьому до суду першої інстанції з позовом ОСОБА_1 звернувся 09.09.2025, що свідчить про дотримання ним тримісячного строку звернення.

Зауважив, що незаконна бездіяльність відповідача в частині ненадання позивачу письмового повідомлення про виплачені йому кошти є об`єктивно непереборною обставиною, яка не залежать від волевиявлення ОСОБА_1 , та є дійсно істотною перешкодою, яка створює труднощі, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Переконував, що отримуючи грошове забезпечення не мав причин та підстав, а тим більше обов`язку сумніватися у добросовісності дій відповідача щодо визначення розміру належних позивачу виплат.

Стверджував, що з огляду на характер поранень та тяжкість загального стану, перебування позивача на лікуванні мало безперервний характер та супроводжувалося обмеженням його фізичної мобільності, а також відсутністю доступу до належної правової допомоги та до необхідної інформації щодо порядку та строків реалізації права на отримання додаткової грошової винагороди.

Враховуючи викладене, просив суд поновити позивачу строк на звернення до суду та відкрити провадження.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 у справі №520/24547/25 позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.

Копію ухвали направлено позивачу разом з позовною заявою та доданими до неї документами.

Роз`яснено позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє його права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 по справі № 520/24547/25 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції безпідставно повернуто позовну заяву, так як строк звернення до суду не був пропущений, оскільки письмовий документ, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу (грошовий атестат), наданий ОСОБА_1 лише 02.09.2025, що не спростовано ані відповідачем, ані судом першої інстанції.

Стверджував, що повертаючи позовну заяву з підстав пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції не врахував актуальну правову позицію Верховного Суду у подібних спорах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України у редакції, чинній з 19.07.2022, відповідно до якої, тримісячний строк звернення до суду розпочинає свій перебіг з моменту отримання позивачем достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що у спірних правовідносинах відбулось шляхом направлення грошового атестата лише у відповідь на адвокатський запит.

Вважав, що суд першої інстанції, усвідомлюючи право позивача на перерахунок грошового забезпечення, штучно позбавляє ОСОБА_1 гарантованого права на доступ до правосуддя.

У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 у адміністративній справі №520/24547/25 - без змін.

В обґрунтування відзиву зазначив, що про нарахування чи не нарахування щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, а також про розмір таких видів грошового забезпечення за період з 23.09.2022 по 21.02.2024, позивач повинен був дізнатися після отримання грошового забезпечення за кожний місяць цього періоду, однак до суду з даним позовом звернувся лише 09.09.2025, тобто з пропуском тримісячного строку звернення, встановленого приписами статті 233 КЗпП.

Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини виникли за нової редакції положень статті 233 КЗпП України, а отже, на переконання суду першої інстанції, у даному випадку підлягає застосуванню тримісячний строк звернення до суду, який в силу пункту 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" КЗпП України, слід обраховувати з 01.07.2023, а тому вказаний строк закінчився 02.10.2023 (01.10.2023 припав на вихідний день).

Відповідно до витягу з наказу №38 від 21.02.2024 позивача з 21.02.2024 було виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Водночас, даний позов подано до суду 15.09.2025, тобто з пропуском встановленого тримісячного строку на звернення до суду.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з 21.02.2024 позивач дізнався або повинен був дізнатися про нараховані та виплачені йому суми грошового забезпечення та міг одержати письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, чого не зробив, при цьому доказів наявності об`єктивних і непереборних обставин, які перешкоджали позивачу своєчасно одержати письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні в більш коротші строки до суду не надав, що свідчить про пасивну поведінку ОСОБА_1 щодо захисту своїх потенційно порушених прав.

Крім того, суд відхилив посилання представника позивача на те, що позивач по червень 2025 року включно проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , оскільки виключно перебування на військовій службі в особливий період не створює перешкод позивачу для своєчасного звернення до суду з позовною заявою.

Визнавши вказані представником позивача у заяві про поновлення строку звернення до суду від 23.09.2025 року обставини неповажними, суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для поновлення ОСОБА_1 процесуального строку звернення до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

В силу приписів пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

За визначенням, наведеним у пункті 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, отже, військова служба в органах цивільного захисту є публічною службою.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби (військової служби).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Приписами частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Загальні правила, які закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.

Відповідно до вимог статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Верховний Суд України у постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), з-поміж іншого, зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, оскільки нормами КАС України не врегульовано питання строків звернення до суду у справах про стягнення належної військовослужбовцю грошового забезпечення у разі порушення законодавства про оплату праці, колегія суддів вважає застосовними до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям грошова винагорода, одноразова грошова допомога при звільненні та оплата праці і заробітна плата, які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, вказав, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 233 КЗпП України у редакції чинній станом на момент звернення позивача до суду (09.09.2025), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів зауважує, що строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день установити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

На переконання колегії суддів, початок перебігу тримісячного строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням приписів статті 233 КЗпП України (у чинній редакції), слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.

Такий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, постановленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.

Аналогічних висновків дотримався Верховний Суд у постанові від 18.04.2025 по справі № 260/1955/24.

Колегією суддів встановлено, що у відповідь на адвокатський запит представника позивача від 27.08.2025 № 172/ВхЗП, відповідачем було долучено до листа від 02.09.2025 № 691/1035/ ВихЗП грошовий атестат, з якого вбачаються складові нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення станом на 21.02.2024.

Слід зазначити, що вказаний грошовий атестат не містить підпису позивача, що унеможливлює висновок про те, що з його змістом ОСОБА_1 був ознайомлений станом на дату звільнення або на іншу дату до отримання відповіді на адвокатський запит (02.09.2025).

При цьому, до суду першої інстанції із вказаним позовом, ОСОБА_1 звернувся 09.09.2025 за допомогою засобів поштового зв`язку, а не 15.09.2025 як встановив суд першої інстанції.

Крім того, у наказі про звільнення з військової служби від 21.02.2024 № 38 відсутня будь-яка інформація щодо невиплати ОСОБА_1 спірної додаткової винагороди, однак судом першої інстанції вказане також залишено поза увагою.

У тексті клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач переконував, що саме з дати отримання вищезазначеної відповіді ВЧ НОМЕР_1 розпочався перебіг строку звернення до суду з цим позовом, оскільки саме з її змісту позивач дізнався про порушення свого права на належне грошове забезпечення.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідач, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, не надає доказів на спростування аргументів позивача про те, що лише з листа Військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2025 та доданого до нього грошового атестата ОСОБА_1 позивачу стало відомо про не нарахування відповідачем спірної винагороди.

З огляду на обставини цієї справи, колегія суддів зазначає, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період 23.09.2022 по 21.02.2024 суду першої інстанції необхідно було з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача до вересня 2025 року з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, як-то докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо.

За результатом установлення указаних обставин стане можливим визначити день, коли позивач дізнався про порушення його прав, свобод чи інтересів, а отже установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви є передчасним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утратила чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У вказаному Рішенні Конституційний Суд дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.

Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.

З наведеного слідує, що повертаючи позивачу позовну заяву з підстав пропуску строку звернення до суду за вищевказаний період, суд першої інстанції, застосовуючи приписи частини 1 статті 233 КЗпП України (яка станом на дату апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції визнана неконституційною), залишив поза увагою приписи частини 2 статті 233 КЗпП України, не врахував актуальну правову позицію Верховного Суду у спорах зазначеної категорії, не з`ясував суттєві обставини, що мають значення для правильного вирішення питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, що в свою чергу позбавило позивача права на звернення до суду з позовом про нарахування та виплату грошового забезпечення у належному розмірі за період з 23.09.2022 по 21.02.2024.

За приписами статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до частини 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Підсумовуючи вищевикладене з урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 по справі № 520/24547/25 прийнята при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм процесуального права, а тому відповідно до вимог частини 3 статті 312 КАС України підлягає скасуванню з направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 по справі № 520/24547/25 - скасувати.

Справу № 520/24547/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій