Справа № 420/4542/25
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4542/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо притягнення підполковника ОСОБА_1 , до дисциплінарної відповідальності і накладення дисциплінарного стягнення "зауваження";

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 року № 92 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності";

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн.00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивачка проходила військову службу на посаді начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 , сумлінно виконувала свої службові обов`язки. Командиром в/ч НОМЕР_1 надана позитивна характеристика, з урахуванням досвіду багаторічної та бездоганної служби, морально-психологічних якостей, особистих заслуг. Має багаторічний досвід роботи старшим дізнавачем Південного регіону (більш 10 років), є ветераном Державної прикордонної служби, 13 років є головним аудитором ІНФОРМАЦІЯ_1 , є начальником групи фінансово-економічної експертизи фінансового управління ІНФОРМАЦІЯ_1 , учасником бойових дій. Ставлення до ОСОБА_1 змінилося з моменту призначення на посаду начальника відділу внутрішнього контролю з питань запобігання та виявлення корупції в/ч НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 . Позивач вважає, що ОСОБА_2 , намагається позбавитися ОСОБА_1 за її принциповість, професіоналізм і безкомпромісність до корупційних правопорушень або з інших особистих мотивів. Дії ОСОБА_2 спрямовані на створення відомостей про професійну нездатність виконувати ОСОБА_1 свої обов`язки, створення напруженої, ворожої, образливої атмосфери навколо неї із застосуванням тиску на військовослужбовців військової частини, а через невдоволення військовослужбовців, безпосередньо на ОСОБА_1 , звинувачуючи саме ОСОБА_3 в тому, що проводяться систематичні перевірки та службові розслідування, які непокоять особовий склад військової частини та вносять дисбаланс до повсякденної діяльності військової частини. Для реалізації свого наміру, використовуючи безпосередній вплив на командира в/ч НОМЕР_2 , ОСОБА_2 організував проведення декількох службових розслідувань. Для організації цих розслідувань та складання доповідної записки, ОСОБА_2 написав рапорт командиру в/ч НОМЕР_2 , в якому клопотав, нібито опікуючись інтересами служби, про призначення позапланової перевірки в/ч НОМЕР_1 . Очоливши і провівши перевірку, склав доповідну записку, яка зареєстрована 04.09.2024 у військовій частині НОМЕР_2 (як висновки позапланової перевірки в/ч НОМЕР_1 , проведену з 06.08.2024 до 16.08.2024). На підставі доповідної записки, проведено два службових розслідування. Результати службових розслідувань оскаржуються позивачем в межах інших судових справ № 420/34601/24, 420/2621/25. Так, призначена комісія в період з 24.10.2024 до 19.12.2024 провела службове розслідування, 19.12.2024 склала та зареєструвала у в/ч НОМЕР_2 акт службового розслідування. 02.01.2025 видано наказ командира військової частини НОМЕР_2 № 1 "Про результати службового розслідування", яким за порушення вимог статей 11, 16, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 4,5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, пунктів 1.2, 6.4, 6.5.3, 8.2.1 Порядку організації в системі Міністерства оборони України контролю та управління ризиками, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 02.04.2019 №145, пункту 20 Розділу 1 функціональних обов`язків начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2024, начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 внаслідок неналежного виконання військового обов`язку та службових обов`язків ввірених за посадою, притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення- "попередження про неповну службову відповідність". ОСОБА_1 після ознайомлення 14.01.2025 з актом службового розслідування від 19.12.2024 дізналась з його змісту про існування наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 25.11.2024 року №92 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження, про що раніше їй було невідомо. Позивач зазначає, що службового розслідування не проводилось, не встановлено факт правопорушення, обставин, які б свідчили про невиконання (неналежне виконання) позивачем як військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військової дисципліни або громадського порядку. На час видання розпорядження №180/р від 07.04.24, ОСОБА_1 перебувала у відрядженні і про вимоги, викладені в розпорядженні № 180/р щодо подання звітів про виконання плану моніторингу щоквартально не була повідомлена. Із зазначеним розпорядженням її не ознайомлювали. В період перебування у відрядженні ОСОБА_1 обов`язки начальника групи виконувала інша посадова особа. Крім того, безпосереднє виконання плану моніторингу внутрішнього контролю, відповідно до пункту 6.5.3. Порядку, покладається на менеджера внутрішнього контролю. Інші особи, які перебували на посадах, безпосередньо мали складати звіти і подавати на підпис командиру військової частини НОМЕР_1 . Позивач вказує, що подання щоквартальних звітів про виконання плану моніторингу, діючим Порядком не передбачено. Також звертає увагу суду на те, що наказ з основної діяльності видається у разі проведення службового розслідування або службової перевірки, які в даному випадку не проводились. У випадку притягнення до дисциплінарної відповідальності без попереднього проведення службового розслідування або перевірки, наказ видається тільки з адміністративно-господарської діяльності. Також позивач посилається на підписання наказу № 92 не уповноваженою особою - тимчасово виконуючим його обов`язки, полковником ОСОБА_4 , якого призначено тимчасово виконуючим обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 наказом від 25.11.2024 №359, що вказує на те, що командир в/ч НОМЕР_1 п-к ОСОБА_5 25.11.2024 виконував свої обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 , знаходився на робочому місці, підписував накази та таким чином тільки він мав можливість і повноваження 25.11.2024 року для підпису наказу №92.

Вважаючи дії відповідача протиправними, а наказ №92 незаконним, позивач звернулася до суду та просить задовольнити позов.

Ухвалою від 17.02.2025 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі, вирішено проводити розгляд справи в письмовому провадженні без виклику представників сторін в судове засідання.

04.03.2025 від відповідача (в/ч НОМЕР_1 ) надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що 07.04.2024 до військової частини НОМЕР_1 надійшло розпорядження начальника штабу - заступника командира в/ч НОМЕР_2 від 07.04.2024 №180/р, яке містило вимогу забезпечити подання щоквартальних звітів про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за 2024 рік, які необхідно надати до 20 квітня, 20 липня, 20 жовтня та 1 грудня через відділ внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_2 . Командиром військової частини НОМЕР_1 на розпорядженні № 180/р накладено резолюцію, якою начальнику групи внутрішнього контролю військової частики НОМЕР_1 (позивач) наказано опрацювати вищезазначене розпорядження встановленим порядком. Доводи позивача про недоведення їй розпорядження вважає необгрунтованими, оскільки за даними аудиту в системі СЕДО-М позивач зі свого особистого облікового запису користувача в системі СЕДО-М за допомогою свого кваліфікованого сертифікату 24.04.2024 здійснила перегляд та скачування розпорядження №180/р. У Книзі видачі службових документів в/ч НОМЕР_1 є підпис про отримання розпорядження № 180/р офіцером групи внутрішнього і контролю військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_6 , яка є підлеглою позивача і мала б доповісти та довести вимоги розпорядження до свого безпосереднього начальника, а позивач була зобов`язана знати стан справ по службі та організувати опрацювання та подання встановленим порядком звітної документації, як начальник групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 , та була зобов`язана ознайомитись з розпорядженням після прибуття із відрядження. З огляду на вищезазначене, твердження позивача про необізнаність з приводу вищезгаданого розпорядження є неправдивим, та таким, що свідчить про намагання ввести суд в оману, зважаючи, що документ було надіслано до особистого кабінету позивача. Незважаючи на вимоги штабу та наказ командира військової частини НОМЕР_1 щодо обов`язку начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 організувати опрацювання та подання встановленим порядком звітної документації, позивачем було свідомо проігноровано виконання поставлених завдань. Перебування у відрядженні чи у відпустці станом на останній день подання звітності за II квартал (до 20 липня 2024 року) та за III квартал (до 20 жовтня 2024 року) жодним чином не звільняє останню від відповідальності , оскільки встановлені строки подання звітності є крайніми датами надання відомостей після яких наступний день рахується як несвоєчасне виконання наказу. Позивач не могла не знати щодо дату вибуття у власну щорічну відпустку або вибуття у відрядження, які співпадають з останніми днями термінів подачі відповідних звітів, в тому числі позивачем данні факти підтверджуються, з чого вбачається, що позивач мала змогу та була зобов`язана належним чином забезпечити виконання наказу шляхом подання звітів у визначені терміни. А оскільки терміни подачі передбачають строк до певних дат і є лише крайніми датами виконання наказу, позивач була зобов`язана знати стан справ по службі, організувати опрацювання та забезпечити подання встановленим порядком звітної документації, як начальник групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 до вибуття у відповідну відпустку чи відрядження.

19.11.2024 до військової частини НОМЕР_1 надійшло розпорядження начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_3 від 19.11.2024 № 928/р (далі - розпорядження № 928/р), яким зазначено про необхідність притягнути винних осіб до дисциплінарної відповідальності за невиконання розпорядження №е 180/р, наголошено про необхідність до 23.11.2024 подати звіти про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за 2024 рік та в термін до 25.11.2024 надати до військової частини НОМЕР_2 витяг з наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності винних осіб. Відповідно ст. 37 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно. Однак жодних доповідей від позивача командиру військової частини НОМЕР_4 щодо неможливості виконання наказу не надходило.

10.03.2025 представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якому вказує, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 22.02.25 №53 п/п-ка ОСОБА_1 після прибуття з лікування 22.02.2025 надано час для здавання справ і посади до 18.00 і цього ж дня звільнено з посади, усі документи і матеріальні засоби, пов`язані з посадою начальника групи внутрішнього контролю в/ч НОМЕР_1 також здані ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 , серед іншого, зданий матеріальний носій (флеш-ключ), який містив кваліфікований сертифікат персонального доступу до системи СЕДО-М. Починаючи з 22.02.2025, в/ч НОМЕР_1 , як адміністратор і розпорядник системи СЕДО-М, маючи безперешкодний доступ до системи документообігу СЕДО-М за допомогою облікового запису і кваліфікованого сертифікату ОСОБА_1 , мав змогу зробити будь-які записи в особистому кабінеті ОСОБА_1 , в тому числі фіктивні записи про скачування, роздрукування, внесення змін та т.і. Тому, подання відповідачем ксерокопій скринів екрану монітору, на підтвердження існування того чи іншого факту через систему СЕДО-М, не може бути прийнятно як належний, допустимий і достатній доказ обставин, на який посилається відповідач без додержання вимог ст.99 КАС України.

До позовної заяви додавалися копії розпоряджень №180/р та 928/р, які було отримано від в/ч НОМЕР_1 16.01.2025 (вих.№1528/15/572) за адвокатським запитом від 09.01.2025. Позивач звертає увагу суду, що на цих копіях відсутні записи, які тепер в наявності на копіях, які подані відповідачем в додатках до відзиву на позовну заяву. Тому зазначає, що записи на документах, які на теперішній час зроблені невідомими особами на копіях розпоряджень №180/р та 928/р із зазначенням про те, що до ОСОБА_1 доведено зміст документу, є незаконними.

У доданій до відзиву копії Книги, в рядку за номером 1364, зазначено лише прізвище ім`я та по-батькові - ОСОБА_1 . Проте, підпису ОСОБА_1 про одержання розпорядження 928/р немає. На тому місці, де ймовірно має стояти підпис ОСОБА_1 , стоїть копія підпису полковника ОСОБА_7 .

Відповідач зазначає про те, що командиром військової частини НОМЕР_1 позивачу було віддано наказ шляхом накладення резолюції на розпорядженні № 180/р, яким начальнику групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 (позивач) наказано опрацювати вищезазначене розпорядження встановленим порядком. Цей наказ не доведений до відома позивача. Тому відповідати особа за виконання наказу, який вона не отримувала, не може. На час видання розпорядження №180/р (07.04.24), ОСОБА_1 перебувала у тривалому відрядженні до 28 червня 2024 року і про вимоги, викладені в розпорядженні № 180/р, щодо подання звітів про виконання плану моніторингу щоквартально не була повідомлена.

На час подання звіту за другий квартал 2024 року (до 20.07.2024), з 15.07.2024 до 21.07.2024 (наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 15.07.2024 року № 215), ОСОБА_1 знаходилась у відрядженні на виконання бойового розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_2 від 14.07.2024 № 206 дск, звільнивши її від виконання службових обов`язків начальника групи внутрішнього контролю в/ч НОМЕР_1 . У п.1 наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 21.07.2024 року № 221, містить доказ того, що командир в/ч НОМЕР_1 звільнив ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків, а саме: "вважати такими, що прибули і приступили до виконання службових обов`язків п.1.1... підполковника ОСОБА_1 ".

На час подання звіту за третій квартал 2024 року (до 20 жовтня 2024 року), ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці (наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 09.10.2024 року № 306) терміном на 15 днів, з 10.10.2024 до 24.10.2024 року. В цей період відповідно до п.п.7.2.2. п.7.2. наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 09.10.2024 року № 306, обов`язки начальника групи внутрішнього контролю в/ч НОМЕР_1 , командиром в/ч НОМЕР_1 покладені на офіцера групи внутрішнього контролю в/ч НОМЕР_1 - майора ОСОБА_8 . Формування, подання звіту і контроль за його подання має відбуватися тими особами, які виконують обов`язки в період на момент настання події.

Відповідач у відзиві вказує на невірний розрахунок позивачем строку притягнення до дисциплінарної відповідальності. Підставою притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності вказано: за невиконання вимог розпорядження начальника штабу - заступника командира в/ч НОМЕР_2 від 07.04.2024 року № 180/р, тому і розрахунок дати скоєння правопорушення (низький рівень виконавчої дисципліни), на думку позивача, слід рахувати від дати видання розпорядження №180/р, а саме з 07.04.2024 року.

Ухвалою від 19.12.2025 суд відмовив у задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.07.2023 № 1497, згідно штатного розкладу. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.07.2023 №216, ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу та з 29.07.2023 року приступила до виконання службових обов`язків. Є учасником бойових дій.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 22.02.25 №53, підполковника ОСОБА_1 після прибуття з лікування 22.02.2025 року надано час для здавання справ і посади до 18.00 і цього ж дня звільнено з посади.

П. 3 наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 25.11.2024 № 92 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" за низький рівень виконавської дисципліни наказано начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом "а" статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України - "зауваження".

В наказі зазначено, що відповідно до вимог статті 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на підставі розпорядження начальника - штабу заступника командира військової частини НОМЕР_2 від 19.11.2024 №928/р щодо подання щоквартальних звітів про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за 2024 рік та резолюції командира військової частини НОМЕР_1 було встановлено, що в порушення вимог розпорядження начальника - штабу заступника командира військової частини НОМЕР_2 від 07.04.2024 180/р військовою частиною НОМЕР_1 не було надано звіт про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за II (до 20 липня) та III квартал (до 20 жовтня) 2024 року.

Позивачка стверджує, що їй випадково 14.01.2025 (при ознайомленні з витягом з акту службового розслідування без номера та дати, який було надано на адвокатський запит представника позивачки від 08.01.2025 № 108 щодо іншого службового розслідування), стало відомо про існування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 (з основної діяльності) № 92. З самим наказом її не було ознайомлено.

Наданий витяг з акту службового розслідування без номера та дати свідчить про те, що службове розслідування було проведено за наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 24.10.2024 № 557, за наслідками службового розслідування прийнятий наказ № 1 від 02.01.2025. В мотивувальній частині наказу №557 вказано про те, що підставою проведення службового розслідування є інформація, яка викладена в доповідній записці, яка зареєстрована 04.09.2024 у військовій частині НОМЕР_2 за вх.№ 44887дск. Комісія, в період з 24.10.2024 до 19.12.2024 провела розслідування, 19.12.2024 склала та зареєструвала у в/ч НОМЕР_2 акт службового розслідування (вх.№58035дск). Таким чином, суд дійшов висновку, що витяг здійснений з акту службового розслідування від 19.12.2024.

Пункт п. 3.5 витягу з акту службового розслідування містить наступне:

"Щодо невиконання Плану моніторингу внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 , некоректності ви значення ризиків у ньому, а також відсутності документального підтвердження фактичного здійснення заходів моніторингу ризиків внутрішнього контролю керівниками структурних підрозділів військової частини НОМЕР_1 .

3.5. Відповідно до абзацу 9 пункту 1.2 Порядку № 145, план моніторингу внутрішнього контролю це комплекс заходів моніторингу за відповідністю внутрішнього контролю встановленим вимогам, фактичного виконання визначеним особовим складом заходів контролю та усунення недоліків, виявлених у ході контрольних та аудиторських заходів в установі.

Відповідно до пункту 6.1 Порядку №145, моніторинг здійснюється як постійний процес проведення оцінки якості функціонування системи внутрішнього контролю.

Відповідно до підпункту 6.5.1 Порядку №145, з метою повного та своєчасного виконання процедур внутрішнього контролю керівник установи організовує розроблення Плану моніторингу внутрішнього контролю.

Відповідно до підпункту 6.5.3 Порядку №145, безпосереднє виконання плану моніторингу внутрішньої о контролю покладається на менеджера внутрішнього контролю, а нагляд за його виконанням у підпорядкованих військових частинах здійснюється координаторами внутрішнього контролю органів військового управління.

План моніторингу внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_5 на 2024 рік зареєстрований від 15.05.2024 № 10543.

Відповідно до пп. 1.3.4. н. 1.3 Розділу 1 Методичного посібника, План моніторингу внутрішнього контролю - це комплекс заходів моніторингу та функціонуванням та виконанням посадовими особами установи процедур та регламентів внутрішнього контролю, заходів Плану управління ризиками, а також контролю за усуненням недоліків виявлених у холі інспекційних, аудиторських заходів.

Відповідно до п. 9.3 Розділу 9 Методичного посібника, при оцінці фактичного виконання запроваджених системою внутрішньої о контролю процедур перевіряється обгрунтованість визначення ключових ризиків для формування плану моніторингу внутрішнього контролю.

Комісії було надано План моніторингу внутрішнього контролю на 2024 рік (зі змінами) військової частини НОМЕР_1 , затверджений тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_10 (вх. № 10543 від 15.05.2024).

Досліджуючи План моніторингу, відмітки про виконання заходів контролю в плані моніторингу відсутні, а також відсутнє документальне підтвердження здійснення менеджером внутрішнього контролю моніторингу та здійсненням посадовими особами заходів контролю для виливу на ризики, а саме доповіді відповідних керівних структурних підрозділів, оцінки виконання контрольної процедури не проставлені.

Водночас, ризики, що зазначені в Плані Управління ризиками, а саме "не відшкодування винними особам завданої шкоди", "НЕ оприбуткування військовими частинами отриманої благодійної допомоги та/або ненадання до служб забезпечення за визначеною номенклатурою та відповідальних за формування і виконання бюджетних програм повної, своєчасної та достовірної інформації про обсяги отриманої благодійної допомоги, невнесення змін до кошторисів військових частин", "незнання особовим складом правил поводження з ключовими та керівними документами до техніки спеціального зв`язку" не зазначені в Плані моніторингу.

Також, в рядку №4 Плану моніторингу зазначено слова "щоквартально", тоді як відповідна графа призначена для опису конкретного ідентифікованого ризику.

Водночас щоквартальні звіти про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю у відповідності до вимог розпорядження начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_6 від 07.04.2024 № 180/р за ІІ та ІІІ квартали не подавались.

Згідно Доповідної записки у Плані моніторингу у окремий Розділ II "Про щоквартальний моніторинг усунення порушень та виконання пропозицій (рекомендацій)" наданий та наповнений інформацією про підпорядковані військові частини.

Водночас, інформація заповнена хаотично, не послідовно, без відповідного опрацювання інформації про порушення в кожній підпорядкованій військовій частині, не внесені пропозиції та рекомендації після аудиторських заходів, кінцеві терміни, вжитті щоквартальні заходи не заповнені.

Тобто План моніторингу внутрішнього контролю не виконувався.

Листом військової частини НОМЕР_5 від 07.10.2024 № 1528-27 957.3 (вх. № 86781 від 07.10.2024) виконавцем якого є підполковник ОСОБА_11 , прозвітовано, що виконання плану моніторингу управління ризиками та плану моніторингу внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 взято на постійний контроль.

Згідно з поясненнями тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_12 , він як менеджер внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 , не здійснював виконання Плану моніторингу, контрольні заходи по ризикам визначеним в Плані моніторингу не проводив. Водночас повідомив, що начальник групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_13 надавала йому допомогу щодо реєстрації каналу зв`язку для уповноваженої особи з питань запобігання корупції, що не входить до повноважень координатора внутрішнього контролю в органі військового управління.

У своїх поясненнях менеджери внутрішнього контролю підпорядкованих військових частин НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 та НОМЕР_10 не відповіли на питання яким чином вони здійснюють виконання плану моніторингу внутрішнього контролю або відповіли, що для його виконання здійснювались перевірки виплати додаткової винагороди, що свідчить про нерозуміння терміну та цілі плану моніторингу внутрішнього контролю, і що моніторинг проводиться на постійній основі шляхом виконання службових обов`язків посадовими особами згідно плану моніторингу військової частини .

Приховуючи, що менеджери внутрішнього контролю військових частин, які підпорядковані військовій частині НОМЕР_1 не відповіли, яким чином вони здійснюють виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю своїх військових частин, вони не здійснюють заходи контролю, необхідні для у правління пріоритетними (ключовими) ризиками та не забезпечують виконання рекомендацій та пропозицій, надані за результатами внутрішніх аудитів та контрольних заходів.

Додатково. За порушення вимог розпорядження начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_2 від 07.04.2024 № 180р в частині не надання військовою частиною НОМЕР_1 звіту про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за 2 та 3 квартали 2024 року та за низький рівень виконавчої дисципліни наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 № 92 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення "зауваження".

Таким чином, начальник групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_1 як координатор внутрішнього контролю не здійснювала нагляд за виконанням Плану моніторингу, не здійснювались заходи контролю над виконанням пропозицій після аудиторських заходів у підпорядкованих військових частинах."

Судом встановлено, що службове розслідування згідно наданого витягу з акту службового розслідування від 19.12.2024 стосувалось іншого правопорушення, за яке п 5.2 наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 02.01.2025 № 1 начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення "попередження про неповну службову відповідність". Наказ №1 оскаржується позивачем в Одеському окружному адміністративному суді (справа № 420/2621/25). Службове розслідування було призначено з метою уточнення причин і умов, що призвели до неналежної організації роботи групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 відповідно до інформації, викладеної у доповідній записці, зареєстрованій у військовій частині НОМЕР_2 04.09.2024 за № 44887/дск, а також встановлення ступеня вини начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 , чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення, було наказано провести службове розслідування стосовно позивача, призначено комісію для її проведення, голові комісії старшому офіцеру групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_11 підполковнику ОСОБА_14 наказано подати акт службового розслідування до 20.11.2024.

Матеріали справи свідчать, що оспорюваний у даній справі наказ № 92 від 25.11.2024 був прийнятий без проведення службового розслідування або службової перевірки.

Суду надано докази, що 07.04.2024 о 16 год.16 хвил. до військової частини НОМЕР_1 надійшло розпорядження начальника штабу - заступника командира в/ч НОМЕР_2 від 07.04.2024 № 180/р, яке містило вимогу командирам військових частин забезпечити подання щоквартальних звітів про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за 2024 рік, які необхідно : надати до 20 квітня, 20 липня, 20 жовтня та 1 грудня через відділ внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_2 .

На примірнику розпорядження, який був наданий позивачу за адвокатським запитом від 09.01.2025 № 107, відсутня резолюція командира військової частини НОМЕР_1 про покладення на начальника групи внутрішнього контролю військової частики НОМЕР_1 (позивача) наказу опрацювати вищезазначене розпорядження, як це стверджує відповідач. Іншої копії розпорядження № 180/р суду не представлено сторонами.

Записи з Книги видачі службових документів в/ч НОМЕР_1 , де за порядковим номером 508 від 07.04.24 є запис про видачу розпорядження №180/р, напроти цього запису стоїть прізвище і підпис не ОСОБА_1 , а іншої особи, офіцера групи внутрішнього і контролю військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_15 , що відповідач визнає у відзиві на позовну заяву.

В розпорядженні начальника штабу - заступника командира в/ч НОМЕР_2 № 928/р від 19.11.2024 містяться відомості про те, що військовою частиною НОМЕР_1 не надано звіт про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю до 20 липня та 20 жовтня 2024 року та наказано притягнути винних осіб до дисциплінарної відповідальності.

Як вбачається з копії розпорядження №928/р, яку надано в/ч НОМЕР_1 на адвокатський запит №114 від 28.01.2025 року, відсутні будь-яка резолюція або доручення про проведення службової перевірки та підготовки проекту наказу №92.

Позивач вважає протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо притягнення підполковника ОСОБА_1 , до дисциплінарної відповідальності і накладення дисциплінарного стягнення "зауваження", тому звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовано нормами Конституції України, Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України", Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України", Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно- правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут ЗСУ). Статтею 3 Статуту ЗСУ передбачено, що військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтями 26 та 27 Статуту ВС ЗСУ передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначені у Дисциплінарному статуті Збройних Сил України, затвердженому Законом України від 24 березня 1999 року N 551-ХІV (далі - ДС ЗСУ).

Згідно з абз. 1 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Відповідно до ст. 45 ДС ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Зокрема, згідно із пунктом а) статті 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців може бути накладено дисциплінарне стягнення у вигляді "зауваження".

Статтями 84 та 85 Дисциплінарного статуту установлено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.

Відповідно до статті 86 ДС ЗСУ, під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Відповідно до статті 87 ДС ЗСУ дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Відповідно до п. 1, 2 Порядку організації в системі Міністерства оборони України внутрішнього контролю та управління ризиками, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 02.04.2019 № 145 (далі - Порядок № 145), координатор внутрішнього контролю - підрозділ внутрішнього контролю органу військового управління, який здійснює координацію роботи з питань функціонування внутрішнього контролю в підпорядкованих військових частинах, установах та організаціях.

Відповідно п. 8.2.1. до повноважень координатора внутрішнього контролю належать: координація діяльності менеджерів внутрішнього контролю підпорядкованих установ; нагляд за належною роботою менеджерів внутрішнього контролю підпорядкованих установ та оцінка результатів діяльності з внутрішнього контролю зазначених установ; виконання ними планів моніторингу внутрішнього контролю узагальнення та підготовка звітних документів із внутрішнього контролю за орган військового управління та підпорядковані установи ,

Згідно п. 8.2.3. Порядку № 145 координатор внутрішнього контролю своєчасно організовує збір та аналіз інформаційних і звітних матеріалів з питань внутрішнього контролю підпорядкованих установ, підготовку звітів із внутрішнього контролю за орган військового управління.

ОСОБА_1 виконувала свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених їй за посадою - начальник групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 . Згідно наказу №92 дисциплінарне стягнення на ОСОБА_1 накладено за низький рівень виконавчої дисципліни, невиконання вимог розпорядження начальника штабу-заступника командира в/ч НОМЕР_2 від 07.04.2024 № 180/р .

Зі змісту розпорядження №180/р вбачається, щодо військова частина НОМЕР_1 зобов`язана подавати щоквартально звіти до в/ч НОМЕР_2 про виконання плану внутрішнього моніторингу і контролю, але в порушення вимог розпорядження №180/р, військова частина НОМЕР_1 не подала щоквартальні звіти за другий квартал 2024 року (до 20 липня) та за третій квартал 2024 року (до 20 жовтня).

Докази того, що командиром військової частини НОМЕР_1 на розпорядженні № 180/р накладено резолюцію, якою позивачу, як начальнику групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 , наказано опрацювати вищезазначене розпорядження встановленим порядком, суду не надано, копія розпорядження, яка надана позивачем, не містить ніякої резолюції.

Книга видачі службових документів в/ч НОМЕР_1 , за порядковим номером 508 від 07.04.24 містить запис про видачу розпорядження №180/р, офіцеру групи внутрішнього і контролю військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_6 , на яку в період перебування у відрядженні ОСОБА_1 було покладено виконання обов`язків начальника групи (п. 5.1.2 наказу № 102 від 01.04.2024).

Суд також приймає до уваги, що на час надходження до в/ч НОМЕР_1 розпорядження №180/р (07.04.24), ОСОБА_1 перебувала у відрядженні з 01.04.2024 до 28.06.2024 згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 102 від 01.04.2024.

Позивачка стверджує в позовній заяві, що про вимоги, викладені в розпорядженні № 180/р, щодо подання звітів про виконання плану моніторингу щоквартально не була повідомлена, із зазначеним розпорядженням її не ознайомлювали.

На час подання звіту за другий квартал 2024 року (до 20 липня 2024 року), в період з 15.07.2024 до 21.07.2024 наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 15.07.2024 № 215 направлено ОСОБА_1 на виконання бойового розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_2 від 14.07.2024 № 206 дск, звільнивши від виконання службових обов`язків начальника групи внутрішнього контролю в/ч НОМЕР_1 .

На час подання звіту за третій квартал 2024 року (до 20 жовтня 2024 року), ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці (наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 09.10.2024 року № 306) терміном на 15 днів, з 10.10.2024 до 24.10.2024 . Відповідно до п.п.7.2.2. п.7.2. наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 09.10.2024 року № 306, обов`язки начальника групи внутрішнього контролю в/ч НОМЕР_1 , командиром в/ч НОМЕР_1 покладені на офіцера групи внутрішнього контролю в/ч НОМЕР_1 - м/ра ОСОБА_8 , в тому числі і обов`язки пов`язані з виконавчою дисципліною групи внутрішнього контролю в/ч НОМЕР_1 .

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що ОСОБА_1 не могла не знати про зміст розпорядження № 180/р , оскільки за даними аудиту в системі СЕДО-М позивач зі свого особистого облікового запису користувача в системі СЕДО-М за допомогою свого кваліфікованого сертифікату здійснила перегляд та скачування розпорядження №е 180/р, суд до уваги не приймає, оскільки порядок доведення будь-якого наказу, розпорядження до виконання військовослужбовцю встановлений Статутом внутрішньої служби ЗСУ. Порядок доведення письмового наказу військовослужбовцю полягає в особистому врученні наказу під підпис, отже доказом його отримання є підпис військовослужбовця з датою ознайомлення безпосередньо на документі (відомості ознайомлення, книги наказів). Після ознайомлення наказ береться на контроль для забезпечення його виконання, можливо, через електронні системи документообігу (СЕДО). Командир несе відповідальність за відданий наказ, а підлеглий - за його виконання. Діюче законодавство СВС ЗСУ, накази Міноборони, інструкції не передбачають, що військовослужбовець повинен самостійно вирішувати та покладати на себе обов`язки виконання не доведених належним чином розпоряджень.

Доказів фізичної можливості виконання розпорядження № 180/р ОСОБА_1 і відмову в його невиконанні відповідач суду не надав, тому доводи в/ч про те, що позивач була зобов`язана знати стан справ по службі та організувати опрацювання та подання встановленим порядком звітної документації, як начальник групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 , та була зобов`язана ознайомитись з розпорядження після прибуття із відрядження, суд вважає загальними міркуваннями.

Таким чином, є обгрунтованими доводи позивача про те, що не може відповідати за виконавчу дисципліну в групі внутрішнього контролю в/ч НОМЕР_1 службова особа, яка командиром в/ч НОМЕР_1 була звільнена від виконання цих обов`язків на період відпустки, відрядження, хвороби.

Суд також розглянув посилання позивача на те, що безпосереднє виконання плану моніторингу внутрішнього контролю відповідно до пунту 6.5.3. Порядку, покладається на менеджера внутрішнього контролю.

П. 1 наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 165 від 02.04.2024 менеджером внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 призначено т.в.о. начальника командного центру в/ч НОМЕР_1 - тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_16 .

Відповідно до пункту 1 наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 09.05.2024 року № 204, менеджером внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 наказано визначити з числа заступників командира військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до пункту 1 наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14.08.2024 року № 259, менеджером внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 призначено начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_1 .

Отже, відповідачем не спростовані доводи позивача, що інші особи, які перебували на посадах, які визначені в наведених наказах, безпосередньо мали складати звіти і подавати на підпис командиру військової частини НОМЕР_1 .

Доказів доведення позивачу розпорядження № 928/р суду не надано. До позовної заяви додавалась копія розпорядження № 928/р, які було отримано від в/ч НОМЕР_1 16.01.2025 року (вих.№1528/15/572) за адвокатським запитом від 09.01.2025. На цих копіях відсутні записи, які в наявності на копії, яка подана відповідачем в додатках до відзиву на позовну заяву. Разом з тим, факт ознайомлення або не ознайомлення позивача з вказаним розпорядженням ніяким чином не впливає на оцінку судом правомірності наказу відповідача № 92.

Щодо посилань позивача на терміни притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно ч.2 ст.87 Дисциплінарного статуту ЗСУ дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Суд не вбачає порушень строку прийняття наказу № 92. Оскільки дисциплінарне стягнення накладене за неподання звітів до 20 липня та 20 жовтня, саме ці дати є початком відліку строку застосування дисциплінарних стягнень, а не 07.04.2024, як стверджує позивач.

Крім того, не подання звітів по виконання Плану моніторингу є триваючим порушенням.

Суд розглянув доводи позивача про порушення при прийнятті наказу № 92 приписів ДСТУ 4163:2020 "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації, а також Вимоги до оформлення документів" та порядку видання наказів з адміністративно-господарської діяльності військової частини, який встановлено Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 31 січня 2024 № 40, (Далі - Інструкція з діловодства). Позивач стверджує про те, що військовою частиною НОМЕР_1 під час видання наказу №92 порушено вимоги діючого законодавства щодо державних стандартів та нормативів видання розпорядчого документу, що є порушенням права особи на належне юридичне визначення та забезпечення суб`єктом владних повноважень принципу "належного урядування".

Відповідно до ст. 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ, військова дисципліна є основним порядком проходження служби, а її забезпечення є складовою основної діяльності військової частини.

Командир військової частини здійснює дисциплінарні повноваження у межах управління особовим складом, що є частиною основної діяльності (а не адміністративно- господарської).

Інструкція з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 31 січня 2024 № 40 є внутрішнім документом, що регулює порядок оформлення документів, але не визначає правову природу дисциплінарних наказів. Дисциплінарний статут ЗСУ має вищу юридичну силу, ніж Інструкція, та визначає, що дисциплінарне провадження є частиною військової дисципліни, яка входить до основної діяльності військової частини. Видача наказу з основної діяльності не впливає на його законність, оскільки зміст наказу та його правові наслідки залишаються незмінними. Позивач не довів, яким чином віднесення наказу до тієї чи іншої категорії вплинуло на сутність накладеного стягнення. Факт накладення дисциплінарного стягнення не змінюється від категорії наказу, а тому порушень прав позивача через прийняття наказу з основної діяльності не відбулося.

Щодо підписання наказу неуповноваженою особою, судом встановлено наступне.

Згідно з п. 2.8.1.6. Інструкції з діловодства, яким встановлено, що накази підписує командир (керівник) військової частини (установи), а в разі його відсутності - посадова особа, яка виконує його обов`язки згідно з письмовим наказом. Наказ №92 від 25.11.2024 підписано тимчасово виконуючим його обов`язки, полковником ОСОБА_4 , якого призначено тимчасово виконуючим обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 наказом від 25.11.2024 року №359, у зв`язку з вибуттям на одну добу у службове відрядження у м. Миколаїв командира в/ч ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тому посилання позивача на те, що тільки командир в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_5 мав можливість і повноваження 25.11.2024 року для підпису наказу №92 суд вважає необгрунтованим.

Згідно позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.02.2020 у справі № 813/1021/17 підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причин і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

Враховуючи, що законодавством чітко визначено необхідність встановлення вини в діях саме того військовослужбовця, який притягується до дисциплінарної відповідальності, та оскільки йдеться про застосування юридичної відповідальності до позивача, тому суд дійшов висновку про відсутність складу дисциплінарного проступку у бездіяльності позивача.

Обставини і висновки, які стали підставою видання наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 25.11.2024 року №92 "Про результати службового розслідування", яким притягнуто ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності і накладено дисциплінарне стягнення - "зауваження", не відповідають вимогам законності, об`єктивності, обґрунтованості та порушують права позивача.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності неправомірний, і підлягає скасуванню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Враховуючи викладене, суд вважає п. 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 року № 92 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Окремо визнавати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо притягнення підполковника ОСОБА_1 , до дисциплінарної відповідальності і накладення дисциплінарного стягнення "зауваження", є зайвим, оскільки ці дії оформлені саме оспорюваним наказом, і визнанням його протиправним та скасуванням повністю захищаються порушені права позивачки.

Позов підлягає частковому задоволенню.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн. Ці витрати підтверджуються договором від 24.07.2025 № 77 про надання правничої допомоги, платіжною квитанцією про сплату 8000 грн. № 0.0..1 від 06.02.2025, актом приймання наданих послуг від 06.03.2025, який містить детальний опис робіт, ордером, адвокатським свідоцтвом.

Згідно зі ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.

Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

З огляду на положення ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч.4, 5, 9 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розмір заявлених витрат не є співмірним із складністю справи.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Проаналізувавши зазначені документи у поєднанні з наведеними нормативними положеннями, з урахуванням наведеної практики Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, заслухавши доводи сторін, суд погоджується з тим, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо вимог про стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу судом зазначається, що з врахуванням обставин, які існують в країні на даний час (воєнний стан), розмір заявлених витрат є завищеним. Керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, суд дійшов висновку про стягнення 3000 грн. на користь позивача, оскільки такий розмір гонорару є співмірним, зважаючи на предмет позову, незначну складність справи, кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, розгляд справи в письмовому провадженні, часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Задовольнити позов частково.

Визнати протиправним та скасувати п. 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 року № 92 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності до начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 .

В решті вимог відмовити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_12 ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_13 ) судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (трьох тисяч) грн.00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА