Справа № 990/228/25
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

судді Верховного Суду Жука А.В.
справа №990/228/25
адміністративне провадження №П/990/228/25
у справі №990/228/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.
Короткий виклад історії справи
1. У травні 2025 ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила:
1.1. визнати протиправними дії ВККС України під час проведення перевірки та оцінюванні практичних завдань за індивідуальними номерами 0021853 та 0069701, виконаних 07 лютого 2025 року ОСОБА_1. як кандидатом на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС України від 14 вересня 2023 року №94/зп-22 (зі змінами);
1.2. визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 17 квітня 2025 року №87/3п-25 "Про затвердження кодованих результатів практичного завдання, виконаного 03-07, 10 та 11 лютого 2025 року (цивільна спеціалізація), 12-14 та 17-21 лютого 2025 року (кримінальна спеціалізація) кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС України від 14 вересня 2023 року №94/3п-22 (зі змінами)", в частині затвердження кодованих результатів практичних завдань, виконаних 07 лютого 2025 року ОСОБА_1 , за індивідуальними кодами 0021853 та 0069701 (порядкові номери у додатку 375 та 1257 відповідно);
1.3. визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 17 квітня 2025 року №89/зп-25 "Про визначення загальних результатів першого етапу кваліфікаційного оцінювання "Складання кваліфікаційного іспиту" та допуск до другого етапу "Дослідження досьє та проведення співбесіди" кандидатів на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС України від 14 вересня 2023 року №94/зп-22 (зі змінами)" в частині:
- затвердження декодованих результатів практичних завдань, виконаних 07 лютого 2025 року кандидатом на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС України від 14 вересня 2023 року № 94/3п-22 (зі змінами,) ОСОБА_1 ;
- затвердження загальних результати першого етапу "Складання кваліфікаційного іспиту" кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС України від 14 вересня 2023 року №94/зп-22 (зі змінами), щодо кандидата ОСОБА_1 (додаток 2);
- відмови ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання "Дослідження досьє та проведення співбесіди" та визнання такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах, припинення її участь у кваліфікаційному оцінюванні та оголошеному рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року №94/зп-22 (зі змінами)" конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах на посади суддів (додаток 4 №514);
1.4. зобов`язати відповідача відновити протиправно порушене ВККС України законне право ОСОБА_1 на участь у конкурсі як кандидата на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС України від 14 вересня 2023 року №94/зп-22 (зі змінами).
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що вона була допущена до участі в оголошеному рішенням ВККС України від 14 вересня 2023 року №94/зп-23 конкурсі на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів, під час підготовки та проходження етапів якого у неї виникла недовіра до складу Комісії, яку позивачка мотивувала тим, що 15 липня 2024 року рішенням ВККС України №221/зп-24 затверджено перелік питань анонімних тестувань для проведення кваліфікаційного іспиту у межах кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційного суду, однак пізніше ВККС України тричі корегувала цей перелік та остаточно рішенням №258/зп-24 від 21 серпня 2024 року виключила 153 некоректних тестових завдань - 40 із загальних знань права: 5 - з адміністративної спеціалізації; 1 - із господарської спеціалізації; 31 - із кримінальної спеціалізації та 76 - із цивільної спеціалізації.
3. Указувала, що в межах означеного конкурсу нею 07 лютого 2025 року виконано два практичних завдання з цивільної спеціалізації (одне у формі постанови, а інше у формі ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження), які мали б бути перевірені Комісією відповідно до затверджених рішенням ВККС України від 17 липня 2024 року №228/зп-24 Методичних вказівок з оцінювання практичного завдання, виконаного кандидатами на посаду суддів апеляційних судів під час кваліфікаційного іспиту (далі - Методичні вказівки №228/зп-24). Однак, як випливає із цих Методичних вказівок, визначені показники оцінювання за своїм змістом стосувалися оцінки практичних завдань, виконаних лише у формі постанов, а тому, на її переконання, елементи практичного завдання відповідно до вищевказаних Методичних вказівок могли бути оцінені ВККК України на відповідний бал (прохідний бал) лише у разі виконання практичного завдання у формі постанови про розгляд апеляційної скарги по суті оскаржуваного судового рішення, а не у формі ухвали.
4. Зазначаючи про те, що у змісті практичних завдань були відсутні елементи (показники), які підлягали обов`язковому оцінюванню, відповідно до змісту означених Методичних вказівок (посилання на рішення Конституційного Суду України чи правові висновки Верховного Суду, які необхідно було врахувати та застосувати, при тому, що кандидатам під час виконання практичних завдань не дозволявся будь-який доступ до рішень Конституційного Суду України та Верховного Суду), позивачка зауважила, що за таких обставин незрозуміло, у який спосіб та відповідно до яких визначених і оприлюднених критеріїв (методики, мотивів тощо) членами екзаменаційної комісії ВККС України здійснювалося оцінювання такого практичного завдання, якщо елементи Методичних вказівок №№1.1, 1.3, 1.4, 2.1, 2.3, 2.4 у його змісті відсутні.
5. Дізнавшись від інших кандидатів цього конкурсу про те, що більшість із них також виконувала з двох практичних завдань одне у формі постанови та інше - у формі ухвали, а у їх змісті також були відсутні посилання на рішення Конституційного Суду України та Верховного Суду та при цьому виконані окремими кандидатами практичні завдання у формі ухвал були оцінені на прохідні бали, позивачка дійшла висновку про протиправність дій членів ВККС України під час перевірки та оцінювання практичних завдань, які виконувалися кандидатами одночасно з нею, так і щодо практичних завдань, виконаних іншими кандидатами цього конкурсу.
6. Ознайомившись із копіями зошитів для виконання практичного завдання з індивідуальними кодами 0021853 (тип 2 - перше рішення) та 0069701 (тип 2 - друге рішення), а також копіями екзаменаційних відомостей з оцінювання практичних завдань, позивачка зауважила, що у них є лише загальні суми балів кожного з трьох членів Комісії (їхні дані відсутні) та остаточні оцінки. Крім того, у змісті першого рішення було виявлено зміни, які відмінні від тексту виконано особисто нею практичного завдання - наявна значна кількість орфографічних помилок, особливо у резолютивній частині. Позивачка переконує, що таких помилок вона не могла допустити та наполягає, що помилки умисно внесено з неправомірною метою. Крім того зазначає, що частково відсутні частини тексту виконаного нею практичного завдання.
7. Щодо практичного завдання, виконаного позивачкою 07 лютого 2025 року у формі постанови, остання зауважила, що в екзаменаційній відомості відсутні оцінки виконаного практичного завдання у розрізі кожного елемента, передбаченого Методичними вказівками, та, відповідно, відсутнє мотивоване рішення ВККС України із зазначенням, які саме елементи практичного завдання були виконанні нею незадовільно (неправильно), а тому, на її переконання, проведення такого оцінювання та затвердження його результатів є протиправними.
8. Позивачка вважала, що ВККС України під час проведення конкурсу здійснювала свої повноваження не для реального забезпечення завдань та функцій, які покладені на неї вищезазначеними положеннями статті 93 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а з неправомірною метою та не у спосіб, що визначені Конституцією та законодавством України. Оскаржувані рішення вважала протиправними у зв`язку з відсутністю зрозумілих та законних мотивів їх прийняття відповідачем, що є порушенням частини п`ятої статті 101 указаного Закону, та стверджувала, що порушено її право на участь у конкурсі як кандидата на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС України від 14 вересня 2023 року №94/зп-22, відповідно, вони підлягають скасуванню у судовому порядку.
Основні мотиви, викладені у рішенні Верховного Суду
9. Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
10. Рішення умотивовано, зокрема, тим, що оскаржувані рішення ВККС України від 17 квітня 2025 року №87/зп-25 і №89/зп-25 у частині, що стосується ОСОБА_1 , відповідають вимогам пункту 4 частини третьої статті 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо вмотивованості, не є свавільними, прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, відповідають критеріям, визначеним статтею 2 КАС України.
11. Суд зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово надавала оцінку діям ВККС у межах процедури кваліфікаційного оцінювання на стадії кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання, зокрема у постановах від 21 серпня 2018 року у справі №800/166/17, від 08 жовтня 2019 року у справі №9901/49/19, від 19 листопада 2019 року у справі №9901/90/19, від 16 вересня 2020 року у справі №9901/100/19, від 27 квітня 2019 року у справі №9901/260/19 та від 20 листопада 2025 року у справі №990/171/25, де зосереджувала увагу на легітимній меті дій Комісії щодо з`ясування відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання, що здійснюють члени ВККС за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання.
12. Зокрема, у постанові від 20 листопада 2025 року у справі №990/171/25 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зміст здійснюваних Комісією процедур на зазначеному етапі не зазнав істотних змін, а доводи скаржників і тоді здебільшого стосувалися необхідності фіксації / відображення міркувань / висновків членів Комісії, які проводили оцінювання практичного завдання.
13. Водночас Комісія, відреагувавши на численні зауваження скаржників про незатвердження методики оцінювання результатів іспиту, показників та критеріїв оцінки практичного завдання, своїм рішенням від 17 липня 2024 року затвердила Методичні вказівки №228/зп-24, які визначають підходи до оцінювання практичного завдання, виконаного кандидатами на посаду судді.
14. Ці Методичні вказівки містять орієнтовні показники оцінювання, елементи практичного завдання, що підлягають оцінюванню, та можливу кількість балів, оцінювання відповідного елементу в загальній оцінці і покликані забезпечити певний стандартизований підхід членів екзаменаційної комісії до перевірки робіт та уніфікацію оцінювання, а також є певним орієнтиром для кандидатів (учасників іспиту) і допомогою під час підготовки до виконання практичного завдання з урахуванням можливості розуміти розподіл балів.
15. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові вказала, що затвердження Методичних вказівок №228/зп-24 загалом та концептуально не змінило правового врегулювання процедури кваліфікаційного іспиту і методики визначення його результатів та відповідно й обсягу дискреційних повноважень членів ВККС на цьому етапі. Здійснюючи зовнішній публічний нагляд за дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень, суд не повинен вдаватися до зміни обсягу дискреційних повноважень, бо це є предметом відповідного правового регулювання, а має проконтролювати, чи не є викладені у рішенні цього органу висновки щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів.
16. Виходячи з пункту 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 Суд констатував, що результат оцінювання практичного завдання відбувається за бальною шкалою. Бал визначається за результатом оцінювання практичного завдання в цілому (загалом), а не його окремих елементів. Під час визначення результатів цього етапу не встановлено іншої форми оцінювання.
17. Таким чином, порядок оцінювання визначає суть перевірки практичного завдання, яка полягає у встановленні відповідності змісту виконаного учасником завдання показникам (методичним вказівкам) з оцінювання цього завдання.
18. У силу приписів частини п?ятої статті 74 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" для визнання кандидата на посаду судді таким, що склав кваліфікаційний іспит, необхідно набрати не менше 75 відсотків максимально можливого бала за виконання практичного завдання.
19. Максимально можливий бал за виконання практичного завдання, яке виконував позивач в рамках кваліфікаційного іспиту, становить 150.
20. Таким чином, для визнання позивача таким, що склав кваліфікаційний іспит, необхідно було набрати не менше 112,5 балів (150 х 75%).
21. Разом з тим, за виконання практичного завдання в рамках кваліфікаційного іспиту позивачка набрала 106,5 балів, що згідно з наведеними вище розрахунками становить менше 75 відсотків максимально можливого бала за виконання практичного завдання.
22. За таких обставин Суд вирішив, що відповідач правомірно прийняв рішення про відмову в допуску позивачки до другого етапу кваліфікаційного оцінювання, визнав її такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах та припинив її участь у кваліфікаційному оцінюванні та оголошеному рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року №94/зп-23 конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах.
23. Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 про відсутність мотивування виставлених балів, на підставі яких прийняте спірне рішення, Суд, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі №9901/49/19, указав, що фіксація/відображення у будь-якій формі (зокрема і в екзаменаційній відомості) міркувань/висновків членів колегії Комісії, що проводили оцінювання практичного завдання, які до того ж встановлюють відповідність кандидата на посаду судді критеріям кваліфікаційного оцінювання за внутрішнім переконанням щодо окремих показників/критеріїв, яким не відповідало виконане кандидатом завдання, не передбачено положеннями чинного законодавства, якими встановлено як порядок кваліфікаційного оцінювання, так і його методологію.
24. Затверджені ВККС України Методичні вказівки №228/зп-24 щодо оцінювання практичного завдання спрямовані (звернені) до екзаменаційної комісії, визначеної для перевірки таких робіт, оскільки безпосередньо вона здійснює перевірку робіт, яка власне полягає у встановленні відповідності змісту виконаного практичного учасником завдання показникам (методичним вказівкам) з оцінювання цього завдання. Такі методичні вказівки слугують інструментом для забезпечення єдиного підходу до оцінювання, що забезпечує об`єктивний та уніфікований підхід до оцінювання всіх робіт кандидатів.
25. Суд указав, що, відповідно до підпункту 6.3.1 пункту 6.3 розділу 6 Положення №185/зп-24, єдиною підставою для проведення повторної перевірки іншою екзаменаційною комісією практичного завдання учасника іспиту є встановлення суттєвих (20 і більше відсотків) розбіжностей в оцінках членів екзаменаційної комісії роботи такого учасника. Відсутність розбіжності у 20 і більше відсотків від максимально можливого бала між найвищим і найнижчим балами, виставленими за практичне завдання окремими членами екзаменаційної комісії, свідчить про додержання членами екзаменаційної комісії єдиних (уніфікованих) підходів перевірки практичних робіт за визначеною методикою оцінювання (методичними вказівками).
26. Водночас, як зазначено у рішенні ВККС України №87/зп-25, порушень порядку складання кваліфікаційного іспиту (кримінальна і цивільна спеціалізації) уповноваженими представниками не зафіксовано.
27. З цих же підстав Суд відхилив доводи ОСОБА_1 про неможливість оцінки членами Комісії її практичного завдання у формі ухвали за відсутності у Методичних вказівках №228/зп-24 відповідних елементів що підлягають оцінюванню саме практичного завдання у формі ухвали, а не постанови.
28. Суд констатував, що твердження позивачки щодо заниження виставлених їй балів є відображенням її власного погляду щодо якості виконаного практичного завдання як результату її інтелектуальної діяльності. Натомість, внутрішнім розсудом щодо оцінювання її роботи наділені саме члени Комісії, які оцінюють виконану роботу, дотримуючись, водночас, об`єктивності відповідного оцінювання.
29. Зазначив, що доводи позивачки не можна визнати обґрунтованими ще й через те, що складання практичного завдання передбачає анонімність, а саме: перевіряючи практичне завдання, члени екзаменаційної комісії не володіють інформацією про те, хто саме виконував практичне завдання, а тому не можуть виявити суб`єктивне ставлення до того чи іншого учасника конкурсу. Саме анонімність кваліфікаційного іспиту, що узгоджується з частиною третьою статті 74 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", є основною гарантією для його учасників щодо дотримання відповідачем загальних принципів проведення іспиту та забезпечення відповідно до пункту 1.6 Положення №185/зп-24 об`єктивності, неупередженості, прозорості та рівності.
30. Суд зауважив, що додатковим, однак не єдиним і достатнім аргументом, який свідчить на користь того, що члени ВККС діяли у межах своїх повноважень, без вираження надмірного суб`єктивізму, є те, що немає істотних розбіжностей між індивідуальними балами, виставленими кожним членом екзаменаційної комісії за результатами перевірки практичного завдання ОСОБА_1 , та виставлення балів у межах загальної кількості балів (75), що визначена Методичними вказівками №228/зп-24.
31. Беручи до уваги зазначене, Верховний Суд вирішив, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, з дотриманням принципів обґрунтованості, пропорційності та законності.
Мотиви окремої думки
32. Не погоджуюся із судовим рішенням, а тому відповідно до частини третьої статті 34 КАС України висловлюю окрему думку з таких міркувань.
33. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
34. Тож, у контексті визначених частиною першою статті 2 КАС України завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів позивача. Права, свободи та інтереси, які належать конкретній особі (особам), є предметом судового захисту.
35. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
36. Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
37. Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
38. На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
39. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
40. Частини перша та друга статті 55 Конституції України гарантують, що права і свободи громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
41. Важливо, що за правилами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
42. Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
43. Так, статтею 19 Закону України "Про міжнародні договори України" конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
44. Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
45. Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
46. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
47. Частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
48. Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
50. У рішенні від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" (Kraska v. Switzerland) ЄСПЛ визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. До того ж такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
51. У цій справі позивачка оскаржила рішення ВККС, прийняті щодо неї за результатами виконання практичного завдання у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах (цивільна спеціалізація), оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року №94/зп-23 (зі змінами), що мало наслідком визнання її такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах, та припинення її участі в зазначеному конкурсі.
52. Відповідно рішення відповідача безпосередньо зачіпають право позивачки на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.
53. Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 статті 8 Конвенції як таке, що було здійснене "згідно із законом", переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення цієї цілі / цих цілей.
54. Отже, в цій справі перед судом постало завдання оцінити рішення ВККС, за яким відбулося втручання у приватне життя позивачки, за трьома наведеними аспектами за статтею 8 Конвенції (оцінка законності, законної мети та необхідності такого "втручання").
55. Спірні правовідносини стосуються оцінювання практичного завдання за цивільною спеціалізацією, яке позивачка виконала у межах проходження зазначеної вище конкурсної процедури.
56. Рішенням ВККС України від 13 січня 2025 року №9/зп-25 Комісія визначила особливості виконання практичного завдання кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах (цивільна спеціалізація), зокрема визначила максимально можливий бал за виконання практичного завдання - 150 та прохідний бал за виконання практичного завдання - 75 відсотків максимально можливого бала, або 112,5 бала.
57. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 93 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ВККС уповноважена затвердити порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання.
58. На виконання зазначених повноважень ВККС затвердила Положення №185/зп-24, у якому визначила організаційно-правові засади підготовки та проведення кваліфікаційного іспиту.
59. Пунктом 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 визначено порядок оцінювання результатів виконання практичного завдання.
60. Так, відповідно до підпункту 5.5.1 пункту 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 практичне завдання оцінюється екзаменаційною комісією, склад якої затверджується рішенням Комісії.
61. Підпунктом 5.5.4 пункту 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 передбачено, що методичні вказівки з оцінювання практичного завдання затверджуються Комісією та оприлюднюються на її офіційному вебсайті.
62. Згідно з підпунктами 5.5.5, 5.5.6 пункту 5.5. розділу 5 Положення №185/зп-24 перевірка практичного завдання полягає у встановленні відповідності змісту виконаного учасником завдання показникам (методичним вказівкам) з оцінювання цього завдання. За результатами перевірки практичного завдання кожним членом екзаменаційної комісії виставляється індивідуальна оцінка роботи від 0 до 150 балів.
63. Після оцінювання практичного завдання усіма членами екзаменаційної комісії програмою виводиться остаточна оцінка учасника шляхом визначення середнього арифметичного бала на підставі індивідуальних оцінок з округленням до наближеного цілого числа або числа з десятковою частиною 0,5 (підпункт 5.5.8 пункту 5.5. розділу 5 Положення №185/зп-24).
64. Пунктом 5.6 розділу 5 Положення №185/зп-24 передбачено, що бали за кожен етап іспиту визначаються окремо.
65. Кількість балів за кожне модельне судове рішення у разі виконання під час іспиту практичного завдання типу 2 визначається методичними вказівками з оцінювання практичного завдання (пункт 5.8 розділу 5 Положення №185/зп-24).
66. Стадії установлення результатів іспиту визначає пункт 6.1 розділу 6 Положення №185/зп-24, якими є: затвердження кодованих результатів кожного етапу іспиту; затвердження декодованих результатів кожного етапу іспиту; затвердження загальних результатів іспиту.
67. Проаналізувавши наведені норми, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні цілком слушно зазначив, що Положенням №185/зп-24 визначено як мету практичного завдання - виявлення рівня практичних навичок та умінь у правозастосуванні, так і спосіб його оцінювання, який передбачає перевірку відповідності виконаного завдання встановленим критеріям (методичним вказівкам), із виставленням індивідуальних балів кожним членом екзаменаційної комісії. Такий підхід покликаний забезпечити об`єктивність, прозорість та комплексність оцінювання здатності учасника застосовувати норми права в умовах, наближених до реальної судової практики.
68. Оскільки позивачка за результатом виконання практичного завдання набрала 106,5 балів, що є меншим за 75 відсотків від максимально можливого бала, то у ВККС були формальні підстави визнати її такою, що не склала іспит, і, відповідно, не допустити її до другого етапу кваліфікаційного оцінювання "Дослідження досьє та проведення співбесіди" з одночасним припиненням її участі в зазначеному конкурсі.
69. Своєю чергою позивачка у позовній заяві посилалася на протиправність такого рішення відповідача, стверджуючи про невмотивованість оцінювання її практичного завдання.
70. З урахуванням цих доводів позивачки спірні рішення потребували всебічної оцінки суду на предмет відповідності вимогам, визначеним у пункті 4 частини третьої статті 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", щодо вмотивованості висновків ВККС.
71. Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях сформувала сталу практику щодо оцінювання рішень ВККС на предмет відповідності пункту 4 частини третьої статті 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (до прикладу, постанови від 14 листопада 2024 року у справі №990/139/21, від 20 березня 2025 року у справі №990/134/21, від 05 червня 2025 року у справі №990/117/24, від 04 вересня 2025 року у справі №990/123/24), згідно з якою повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою. Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися в здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
72. Поряд із цим Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах, зокрема в Законі України "Про судоустрій і статус суддів". Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваного рішення ВККС не є втручанням у її дискреційні повноваження.
73. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду аргументувала, зокрема, тим, що вимога стосовно обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо указує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
74. Отже, відповідаючи на порушені в позовній заяві питання, Верховний Суд мав перевірити висновки ВККС (що стосуються позивачки) на предмет їх об`єктивності та обґрунтованості, оскільки це є ключовим питанням правового спору в розглядуваній справі.
75. Щодо цього слід зазначити, що в Методичних вказівках №228/зп-24, які ВККС затвердила на виконання наведених вище приписів Положення №185/зп-24, вона визначила елементи практичного завдання, що підлягають оцінюванню, та кількість балів за кожен елемент оцінювання, а саме:
1) мотивувальна частина оцінюється від 0 до 45 балів, з яких:
- доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився / не погодився з висновками суду першої інстанції 0- 16;
- мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі 0- 14;
- чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду 0- 5;
- висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 0- 10;
2) резолютивна частина - від 0 до 22 балів, з яких:
- висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги 0- 10;
- розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції 0- 5;
- строк і порядок набрання постановою законної сили 0- 4;
- порядок і строк оскарження постанови 0- 3;
3) дотримання стилістики судового рішення - від 0 до 5 балів;
4) дотримання правил орфографії та пунктуації - від 0 до 3 балів.
76. Поряд із цим у примітці до Методичних вказівок №228/зп-24 зазначено, що залежно від обставин справи, викладених в описовій частині постанови суду апеляційної інстанції, та виду судового рішення (про залишення оскарженого рішення без змін, його зміну чи скасування) ВККС може відступити від наведеної у Методичних вказівках структури та кількості виставлених балів за одним чи кількома елементами оцінювання, але не більше як на 10%. У такому разі Комісія не може виходити за межі загальної кількості балів (75).
77. Вважаю, що аналіз змісту Методичних вказівок №228/зп-24 дозволяє констатувати, що в них ВККС обмежила дискрецію членів її екзаменаційної комісії щодо оцінювання практичного завдання та виставлення балів за нього, визначивши, яку саме кількість балів і за який конкретний елемент оцінювання вони можуть виставити. У виключних випадках, обумовлених особливостями обставин справи, модельне судове рішення у якій стало елементом практичного завдання, члени екзаменаційної комісії можуть відступити від наведеної у Методичних вказівках структури та кількості виставлених балів за одним чи кількома елементами оцінювання, але не більше як на 10% та за умови, що загальна кількості балів лишатиметься 75.
78. До того ж, ані зміст підпункту 5.5.5 пункту 5.5. розділу 5 Положення №185/зп-24, ані зміст Методичних вказівок №228/зп-24 не дозволяють дійти висновку, що ці Методичні вказівки, які ВККС затвердила для цілей перевірки практичного завдання, містять орієнтовні показники оцінювання, адже у них цілком однозначно та імперативно вказано, що перевірка практичного завдання здійснюється поелементно за чітко визначеною структурою та шкалою балів. Тобто Методичні вказівки №228/зп-24 за їх суттю є керівною настановою (інструкцією) організаційно-методичного характеру, обов`язковою до виконання для екзаменаційної комісії на стадії перевірки й оцінювання практичного завдання.
79. Отже, оцінювання практичного завдання, яке виконав кандидат, має здійснюватися шляхом перевірки кожного визначеного в Методичних вказівках №228/зп-24 елемента, зокрема мотивувальної та резолютивної частин судового рішення (за їх конкретними, визначеними цими Методичними вказівками, елементами), дотримання стилістики, орфографії та пунктуації.
80. Такий деталізований підхід має сприяти забезпеченню всебічної та об`єктивної оцінки якості роботи учасника, що, у свою чергу, гарантує належну перевірку рівня його професійних знань, аналітичних здібностей і вміння застосовувати норми права в конкретній правовій ситуації.
81. Водночас такий підхід до оцінювання вимагає і відображення у рішенні Комісії відомостей про оцінку кожного елемента практичного завдання та кількості балів за кожен елемент оцінювання, що дозволить як учаснику конкурсу, так і суду, який перевіряє правомірність рішень Комісії, пересвідчитися в дотриманні екзаменаційною комісією вимог Положення №185/зп-24 та Методичних вказівок №228/зп-24, а отже, в обґрунтованості виставлених балів та відсутності ознак суб`єктивного підходу під час оцінювання.
82. У цьому контексті особливого значення набуває дотримання з боку екзаменаційної комісії принципів належного документування результатів оцінювання та їх повноцінного відображення у матеріалах конкурсу, що є запорукою довіри до процедури добору кандидатів на посаду судді. Натомість відсутність деталізації в оцінюванні може викликати сумніви щодо об`єктивності процесу оцінювання та призвести до недостатньої обґрунтованості виставленого балу.
83. Окрім того, відсутність деталізації в оцінюванні перешкоджає суду перевірити, чи дотрималася ВККС меж розсуду в оцінюванні практичного завдання та чи здійснено перевірку практичного завдання у спосіб, визначений підпунктами 5.5.5, 5.5.6 пункту 5.5. розділу 5 Положення №185/зп-24.
84. З доданих до матеріалів цієї справи документів (копій екзаменаційних відомостей та рішень ВККС від 17 квітня 2025 року №87/3п-25 та №89/зп-25) неможливо установити, які недоліки містило практичне завдання, що виконувала позивачка, які його елементи члени екзаменаційної комісії оцінили за низьким / високим балом, а отже, неможливо установити, чому Комісія визнала позивачку такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах, та припинила її участь у кваліфікаційному оцінюванні та в конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах.
85. Відсутність такої деталізації унеможливлює перевірку того, чи дотрималася екзаменаційна комісія затверджених критеріїв та підходів до оцінювання практичного завдання, і не дозволяє установити, чи діяла екзаменаційна комісія в межах наданих їй дискреційних повноважень та, відповідно, чи не діяла вона свавільно. Отже, за таких обставин Суд позбавлений можливості пересвідчитись, чи була забезпечена послідовність, обґрунтованість і повнота оцінювання практичного завдання, яке виконала позивачка.
86. Необхідно ураховувати, що частиною п`ятою статті 101 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" прямо передбачено обов`язок ВККС викласти в рішенні мотиви його прийняття.
87. Отже, перевіряти правомірність прийнятих ВККС рішень щодо позивачки на відповідність пункту 4 частини третьої статті 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд має шляхом аналізу критеріїв та мотивів, які слугували підставою для їх прийняття та відображені в цих рішеннях.
88. У зв`язку із цим вважаю за необхідне звернути увагу на один із складових елементів загального принципу верховенства права - принцип "належного врядування", який широко застосовується у судовій практиці.
90. Ураховуючи зміст статті 8 Конституції України, можна зробити висновок, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю за використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
91. Конституційний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово наголошував на тому, що одним з елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин. Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави (рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року №2-р/2017, від 27 лютого 2018 року №1-р/2018, від 20 червня 2019 року №6-р/2019).
92. У Рішенні від 11 жовтня 2018 року №7-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
93. Згідно з Рекомендацією № R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
94. У цій Рекомендації Комітет Міністрів Ради Європи сформулював основні принципи, які слугують змістовними гарантіями ухвалення справедливого рішення. Так, здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: не переслідує жодної іншої мети, окрім тієї, для якої було надано повноваження; дотримується об`єктивності та неупередженості, враховуючи лише чинники, що стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, уникаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належний баланс між будь-якими негативними наслідками, які можуть виникнути внаслідок рішення стосовно прав, свобод або інтересів осіб та метою, яку таке рішення переслідує; приймає своє рішення в розумний строк з урахуванням суті питання, що розглядається; застосовує будь-які загальні адміністративні практики послідовним чином, враховуючи конкретні обставини кожного випадку.
95. Подібні за своєю суттю принципи щодо дотримання мети повноваження, безсторонності, рівності та недискримінації, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості закріплені у частині другій статті 2 КАС України.
96. Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення судом перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом унаслідок реалізації дискреційних повноважень.
97. Європейська комісія "За демократію через право" на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь "Верховенство права" (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
98. У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
99. Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді мовиться про те, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.
100. Отже, правова процедура є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів / вчинення дій адміністративними органами.
101. Установлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій.
102. ЄСПЛ у питанні здійснення судового контролю за реалізацією державними органами їхніх дискреційних повноважень послідовно висловлює правову позицію, згідно з якою надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 2 листопада 2006 року у справі "Волохи проти України", від 2 серпня 1984 року у справі "Мелоун проти Сполученого Королівства").
103. Таким чином, наділення ВККС свободою розсуду під час оцінки кандидата на посаду судді на предмет його відповідності установленим законом критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності не означає, що такий розсуд не має меж. У всякому випадку межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані. Іншими словами, процедура оцінювання кандидата повинна бути правовою.
104. Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово викладала у своїх постановах, зокрема від 18 листопада 2024 року у справі №990/92/24, від 20 березня 2025 року у справі №990/85/24.
105. Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції ВККС у конкурсній процедурі добору кандидатів на посаду судді, зокрема і прийняття рішення за результатами виконання кандидатами практичного завдання з відповідної спеціалізації, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією питання про підтвердження / непідтвердження кандидатами здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, як і прийняте за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілим як кандидатам на посаду судді, питання щодо яких розглядалося ВККС, так і незалежному сторонньому спостерігачу.
106. У будь-якому випадку прийняті ВККС щодо кандидата на посаду судді рішення мають демонструвати, чим конкретно керувалася Комісія, коли оцінювала цього кандидата.
107. З огляду на викладене вважаю, що вмотивованість рішення ВККС та викладення його змісту в такий спосіб, що надає можливість оцінити, чи дотрималася Комісія вимог Методичних вказівок №228/зп-24, є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності.
108. Затвердження Методичних вказівок №228/зп-24 із чітким визначенням можливої кількості балів, що виставляється за виконання кожного елемента практичного завдання, з урахуванням вимог пунктів 5.5.4, 5.5.5 пункту 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 зобов`язує Комісію установлювати відповідність змісту практичного завдання, що виконав учасник, саме за кожним з елементів практичного завдання окремо з подальшим виставленням загальної кількості балів.
109. У цьому контексті доцільно підкреслити, як це зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 вересня 2025 року у справі №990/123/24, що здійснення суб`єктом владних повноважень своїх повноважень у спосіб, що призводить до виразно несправедливих, невмотивованих, нерозумних або деспотичних рішень, є порушенням правовладдя, яке вимагає, щоб жодна дискреція не була настільки необмеженою, щоб стати потенційно свавільною. Жодна дискреція не може бути юридично безмежною. Незабезпечення та недотримання наведених умов може свідчити про свавільність і необґрунтованість рішення ВККС.
110. До того ж частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
111. Однак, у спірному випадку ВККС не надала доказів на підтвердження того, що її екзаменаційна комісія під час перевірки практичного завдання, яке виконала позивачка, дотримувалася Методичних вказівок №228/зп-24.
112. Водночас обставина того, що ВККС, за її ж поясненнями, не внесла відповідних змін до форми і змісту документів і рішень, які ухвалює в процедурі кваліфікаційного іспиту на стадії виконання практичного завдання, у жодному разі не може трактуватися так, що доводить те, що в межах спірних правовідносин Комісія діяла у межах та у спосіб, що визначені законом, з дотриманням принципів обґрунтованості, пропорційності та законності.
113. З огляду на викладене переконаний, що у цій справі Верховний Суд не мав би застосовувати свою попередню практику оцінки дій ВККС у межах процедури кваліфікаційного оцінювання на стадії кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання, сформовану за правового регулювання, відмінного від того, що маємо у цьому випадку.
114. Так, у постановах від 21 серпня 2018 року у справі №800/166/17, від 08 жовтня 2019 року у справі №9901/49/19, від 19 листопада 2019 року у справі №9901/90/19, які урахував Верховний Суд при вирішенні цього спору, Велика Палата Верховного Суду оцінювала, чи правильно застосовувала Комісія при прийнятті відповідних рішень приписи Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Комісії від 04 листопада 2016 року №144/зп-16, Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03 листопада 2016 року №143/зп-16, а також Положення про складення кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів на посаду судді, затвердженого рішенням Комісії від 03 жовтня 2018 року №211/зп-18.
115. Натомість у розглядуваній справі, оцінюючи практичне завдання, яке виконала позивачка, Комісія керувалася Положенням №185/зп-24. Саме на виконання підпункту 5.5.4 пункту 5.5 розділу 5 цього Положення ВККС затвердила Методичні вказівки №228/зп-24.
116. Затвердження цих Методичних вказівок є новим досвідом у діяльності Комісії, який спрямовано на відкритість та доступність її діяльності. Під час проведення попередніх конкурсних процедур відповідні вказівки, які б дозволяли зрозуміти розподіл балів, не затверджувалися. Затвердження цих Методичних вказівок із чітким визначенням балів за кожен елемент практичного завдання з урахуванням вимог підпункту 5.5.5 пункту 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 зобов`язує Комісію встановлювати відповідність змісту виконаного учасником завдання кожному з елементів практичного завдання, затверджених цими вказівками.
117. Слід також наголосити, що в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме на нього покладено обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, які були наявні та враховувались на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
118. Отже, саме відповідач повинен доводити в суді правомірність прийняття своїх рішень.
119. Однак, на моє переконання, у цій справі ВККС, яка є суб`єктом владних повноважень, не довела, що втручання за спірними рішеннями у гарантоване статтею 8 Конвенції право позивачки на повагу до особистого життя, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати й розвивати стосунки професійного характеру, відбулося на підставі закону та було необхідним і пропорційним.
120. На підставі наведеного, висловлюючи окрему думку, вважаю, що рішення Комісії від 17 квітня 2025 року №87/3п-25 та №89/зп-25 у частині, що стосується позивачки, не відповідають критеріям законності та обґрунтованості, визначеним статтею 2 КАС України, що є самостійною та достатньою підставою для визнання їх протиправними.
121. Натомість Верховний Суд помилково переклав на позивачку обов`язок спростовувати доводи відповідача щодо обґрунтованості оспорюваних рішень.
Повний текст окремої думки складено та підписано 22 грудня 2025 року.
...........................
Суддя Верховного Суду