Справа № 320/2751/20
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2025-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23 грудня 2025 року

справа № 320/2751/20

адміністративне провадження № К/990/18320/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р. Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року (суддя Кушнова А. О.)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року (судді: Безименна Н. В., Белова Л. В., Кучма А. Ю.)

у справі № 320/2751/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімтрейдресурс"

до Головного управління ДПС у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

Рух справи

24 березня 2020 року до Київського окружного адміністративного суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімтрейдресурс» (далі - Товариство, платник податків, позивач у справі) до Головного управління ДПС у Київській області (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому Товариство просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення податкового органу від 13 грудня 2019 року №, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 433819,48 грн, №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів за податковими зобов`язаннями на суму 2019053,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 666543,00 грн, всього на суму 2685596,00 грн, №, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за півріччя 2019 року у сумі 35490674,00 грн, з підстав протиправності їх прийняття.

24 березня 2023 року рішенням Київського окружного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року, повністю задоволені позовні вимоги Товариства, визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 13 грудня 2019 року № , № , № .

30 квітня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі №320/2751/20.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2025 року у складі колегії суддів Дашутіна І. В., Шишова О. О., Яковенка М. М., відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу та витребувано справу №320/2751/20.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2025 року у складі Гімона М. М., Бившевої Л. І., Юрченко В. П., прийнято справу до свого провадження, внаслідок повторного автоматизованого розподілу судової справи, здійсненого за фактом обрання до Великої Палати Верховного Суду Дашутіна І. В. рішенням зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді №17 від 17 вересня 2025 року, та повторно витребувано справу із суду першої інстанції.

03 жовтня 2025 року справа №320/2751/20 надійшла до Верховного Суду.

09 грудня 2025 року у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Гімона М.М., призначено та здійснено повторний автоматизований розподіл справи з визначенням складу колегії суддів: Ханової Р.Ф., Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

Касаційна скарга відповідача та відзив на неї

Підставою для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача у вказаній справі було оскарження судових рішень, перелік яких визначений у частині першій статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, з посиланням у касаційній скарзі на пункт 3 частини четвертої статті 328 цього кодексу.

Скаржник (відповідач у справі) у касаційній скарзі просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі №320/2751/20 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства відмовити в повному обсязі.

20 травня 2025 року через систему «Електронний Суд» позивач подав відзив на касаційну скаргу відповідача, у якому просить касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 березня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року по даній справі - без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Обставини справи

Суди попередніх інстанцій установили, що на в період з 22 жовтня 2019 року по 11 листопада 2019 року посадовими особами ГУ ДПС у Київській області проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року, за результатами якої складено акт від 18 листопада 2019 року №234/10-36-05-02-08/37495205 (том 1 аркуш справи 15-64), (далі - акт перевірки).

Висновками акта перевірки серед іншого встановлено, що Товариством не відображено у складі річної звітності доходів за 2017 рік відповідно до договору про відступлення права вимоги №б/н від 31 липня 2017 року в частині оподаткування тіла кредиту в розмірі 42948989,75 грн, внаслідок чого занижено податок на прибуток на суму 7730818,15 грн, що може бути пов`язане з легалізацією (відмиванням) доходів.

На підставі акта перевірки, керівником податкового органу 13 грудня 2019 року прийнятті податкові повідомлення-рішення, які є предметом оскарження у цій справі.

Податкове повідомлення - рішення №, прийнято на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України і статті 2 Указу Президента України «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» від 27 червня 1999 року №734/99, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 433819,48 грн за порушення статті 1 цього Указу (том 1 аркуш справи11).

Податкове повідомлення-рішення № прийнято на підставі підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів за податковими зобов`язаннями на суму 2019053,00 грн, за порушення пункту 44.1 стаття 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 стаття 134 Податкового кодексу України та застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 666543,00 грн на підставі пункту 123.1 статі 123, пункту 129.1 статті 129 цього кодексу, всього на суму 2685596,00 грн. (том 1 арк. справи 12).

Податкове повідомлення - рішення № прийнято згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за півріччя 2019 року у сумі 35490674,00 грн, за порушення пункту 44.1 стаття 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 стаття 134 Податкового кодексу України (том 1 аркуш справи14).

Посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач доводить сукупність підстав зазначених в положеннях пункту 1 частини другої статті 353 КАС України, по першому епізоду. Суть якого полягає в тому, що контролюючий орган вправі використовувати надану платником інформацію при прийняті рішення та зобов`язаний врахувати надані пояснення відповідно до приписів підпункту 83.1.6 пункт 83.1 статті 83 Податкового кодексу України.

Висновок, який просить сформувати податковий орган (відповідач у справі) щодо застосування статті 83 Податкового кодексу України (без зазначення підпункту) полягає у тому, що у разі надання позивачем самостійно пояснень під час перевірки, він (позивач) не вправі в подальшому посилатися на їх неправдивість та недостовірність.

Заявник касаційної скарги доводить, що судами попередніх інстанцій надана неправильна правова оцінка моменту переходу кредиторської заборгованості на підставі договору про відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року, який податковий орган пов`язує виключно з датою укладання цього договору.

По другому епізоду, пов`язаного з наслідками ліквідації компанії 15 жовтня 2018 року, податковий орган просить сформувати правовий висновок щодо застосування сукупності норм пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, пункту 5 П (С)БО 11 «Зобов`язання», так якщо у разі у позивача на дату визнане зобов`язання не підлягає погашенню, позивач зобов`язаний його включити до складу доходу.

Висновки судів попередніх інстанцій та оцінка доводів касаційної скарги відповідача

Суди попередніх інстанцій встановили, що між Товариством, як позичальником та "IMECONE MANAGAMET LIMITED" (Республіка Кіпр), як позикодавцем укладено договір позики від 11 травня 2011 року, за умовами якого позикодавець погодився надати позичальнику позику в розмірі до 2 000 000 (два мільйони) доларів США на підставі і у відповідності з умовами даного договору, а позичальник погодився прийняти зазначені кошти у власність та повернути таку саму суму основного боргу та нараховані відсотки позикодавцю у строк до 10 травня 2012 року включно. Кошти вважаються повернутими в день, коли вони фактично надійшли на рахунок позикодавця (том 1 аркуш справи 113-117).

Вказаний договір зареєстровано в Національному банку України, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом №13840 від 03 червня 2011 року.

Строк надання позики та її розмір неодноразово змінювались сторонами шляхом укладання додаткових угод, які належним чином реєструвались в Національному банку України, в результаті чого розмір позики визначено в сумі 15000000 доларів США з терміном повернення та нарахуванням відсотків у строк до 31 грудня 2014 року включно.

31 липня 2017 року між позивачем, "IMECONE MANAGAMET LIMITED" та "MIRATEC LIMITED" укладено тристоронній договір відступлення права вимоги, за умовами якого первісний позикодавець "IMECONE MANAGAMET LIMITED" бажає відступити новому позикодавцю "MIRATEC LIMITED" право вимагати непогашену заборгованість позичальника - ТОВ "Хімтрейдресурс" у розмірі 1 805 740,64 доларів США. Відповідно до п.1.2 наведеного договору права на стягнення кредиторської заборгованості з позичальника переходять і вважаються переданими від первісного позикодавця до нового позикодавця з моменту підписання даного договору сторонами. Згідно з п.4.1 цього договору про відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року набирає чинності з моменту його реєстрації в Національному банку України (том 1 а.с.140-145).

Контролюючий орган, викладаючи в акті перевірки висновок про порушення позивачем вимог податкового законодавства та Указу Президента України «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» від 27 червня 1999 року №734/99, виходив з того, що позивач безпідставно здійснив у бухгалтерському обліку відображення суми заборгованості за позикою перед "MIRATEC LIMITED", оскільки реєстрація договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року в Національному банку України не була проведена. При цьому, "IMECONE MANAGAMET LIMITED" ліквідовано 15 жовтня 2018 року, а тому відповідна сума позики в іноземній валюті, яка не була погашена станом на момент ліквідації позикодавця, підлягала включенню в дохід позивача і не підлягала врахуванню при формуванні курсової різниці.

Дослідивши вказані обґрунтування та матеріали справи судами попередніх інстанцій встановлено, що з наявної в матеріалах справи копії апостильованого свідоцтва "IMECONE MANAGAMET LIMITED" (ІМЕКОН МЕНЕДЖМЕНТ ЛІМІТЕД) від 10 лютого 2020 року, виданого Департаментом реєстрації та ліквідації компаній Міністерства енергетики, торгівлі, промисловості та туризму (Нікосія), та оригіналу його перекладу, здійсненого перекладачем Світличною Ю.В. та зареєстрованим приватним нотаріусом Броварського міського територіального округу Київської області Грищенко В.В., зареєстровано в реєстрі за №№ 1133, 1134, "IMECONE MANAGAMET LIMITED" була зареєстрована 20 серпня 2004 року і все ще знаходиться в Реєстрі. Ця організація знаходиться в процесі ліквідації з 15 жовтня 2018 року (том 1 аркуш справи 92).

За висновком судів попередніх інстанцій твердження відповідача, що під час здійснення перевірки реєстраційних даних компанії "IMECONE MANAGAMET LIMITED" на сайті https://efing.drcor.mcit.gov.cy/DrcorPublic/ встановлено факт ліквідації вказаної компанії 15 жовтня 2018 року не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, зокрема відповідним скрін-шотом з наведеного веб-порталу із офіційним перекладом українською мовою. Також не вказано правових підстав для застосування стороннього веб-ресурсу з метою встановлення офіційних обставин, на яких ґрунтується висновки органу державної влади про допущення особою приватного права податкових та інших правопорушень.

Судом першої інстанції додатково здійснено перевірку "IMECONE MANAGAMET LIMITED" на сайті https://opencorporates.com/companies/cy/HE151475 та встановлено, що вказана компанія-нерезидент ліквідована 20 серпня 2022 року.

За висновком судів попередніх інстанцій висновок податкового органу про підтвердження факту ліквідації компанії "IMECONE MANAGAMET LIMITED" 15 жовтня 2018 року не підтверджений належними та допустимими доказами, а тому викладені в акті перевірки твердження щодо наявності підстав для віднесення отриманої від "IMECONE MANAGAMET LIMITED" позики в частині не погашеної суми до доходів позивача та відсутності підстав для її врахування при формуванні курсових різниць є необґрунтованими.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що твердження контролюючого органу щодо ліквідації IMECONE MANAGAMET LIMITED у 2018 році не підтверджені належними та допустимими доказами. Використання відомостей з відкритих веб-ресурсів без їх належного процесуального оформлення та офіційного перекладу не може вважатися достатньою підставою для встановлення юридично значущих обставин, які тягнуть податкові наслідки для платника податків.

Враховуючи, що у перевіряємий період факт припинення зобов`язань за договором позики не встановлений, а отримання позивачем економічної вигоди від непогашеної суми позики не підтверджено, висновки контролюючого органу про включення відповідної суми до доходів позивача та неврахування курсових різниць є необґрунтованими.

Досліджуючи умови договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року, суди зазначили, що відповідно до пункту 4.1 договору, він набирає чинності з моменту його реєстрації в Національному банку України. На момент проведення перевірки вказаний договір не був зареєстрованим в Національному банку України. Ця обставина встановлена судами попередніх інстанцій, що призвело до висновку про те, що договір не набув чинності, в тому числі і в частині пункту 1.2 наведеного договору, за яким права на стягнення кредиторської заборгованості з позичальника переходять і вважаються переданими від первісного позикодавця до нового позикодавця з моменту підписання даного договору сторонами.

Як установили суди попередніх інстанцій з наявної в матеріалах справи бухгалтерської звітності позивача по субрахунку 506 «Довгострокові позики» по контрагенту "IMECONE MANAGAMET LIMITED" за період з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року (період, за який відповідачем проводилась перевірка) вбачається, що у вказаний період вся сума позики обліковувалась за "IMECONE MANAGAMET LIMITED", на залишок непогашеної суми позики нараховувались відсотки у відповідності до умов договору позики від 11 травня 2011 року та з урахування втрат та доходів курсових різниць та відповідні зобов`язання за договором позики не переходили до "MIRATEC LIMITED" (том 2 аркуш справи 42-44).

На підтвердження своїх висновків про заміну позикодавця "IMECONE MANAGAMET LIMITED" на "MIRATEC LIMITED" із подальшим виконанням всіх своїх фінансових зобов`язань позивачем саме перед "MIRATEC LIMITED", в тому числі з повернення суми основного боргу та нарахованих відсотків, відповідач посилається на письмові пояснення №Вих.201 від 24 жовтня 2019 року щодо отримання позики за Договором позики від 11 травня 2011 року, наданих директором Товариства.

Суди попередніх інстанцій, оцінюючи докази у цій справі, встановили, що письмові пояснення не є документами первинної бухгалтерської звітності, а викладені в них обставини мають підтверджуватися відповідними первинними документами, або даними податкової чи фінансової звітності.

Натомість, наявні матеріали справи, зокрема первинні документи (чинні договори з додатками, що належним чином зареєстровані) та бухгалтерська звітність позивача (витяг з субрахунку 506) свідчать про відсутність підстав вважати, що на момент проведення перевірки відповідні права та обов`язки позикодавця за договором від 11 травня 2011року перейшли від "IMECONE MANAGAMET LIMITED" до "MIRATEC LIMITED".

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що досліджені судами документи та бухгалтерська звітність позивача підтверджують, що у перевіряємий період заборгованість за договором позики обліковувалась за первісним кредитором - IMECONE MANAGAMET LIMITED, а права та обов`язки позикодавця до MIRATEC LIMITED не переходили.

Нарахування відсотків за користування позиковими коштами та відображення курсових різниць здійснювались відповідно до умов договору позики від 11 травня 2011 року та вимог бухгалтерського обліку, що спростовує доводи контролюючого органу про припинення зобов`язань або виникнення у позивача доходу.

Посилання відповідача на письмові пояснення директора позивача як на підтвердження заміни позикодавця є безпідставними, оскільки такі пояснення не є первинними документами бухгалтерського обліку та не можуть самі по собі підтверджувати факт здійснення господарської операції.

З урахуванням наявних в матеріалах справи та зареєстрованих в Національному банку України додаткових угод до договору позики від 11 травня 2011 року, граничний термін погашення коштів (боргових зобов`язань) становить 31 грудня 2014 року.

Аналізуючи умови цього договору, зокрема пункт 4.1, підпункт 7.1 пункту 7, пункт 9.2, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що завершення визначеного договором граничного терміну повернення позики не може свідчити про припинення зобов`язань за відповідним договором і змінювати статус позики на безповоротну фінансову допомогу, внаслідок набуття стану безнадійної заборгованості.

Суд апеляційної інстанцій погодився з судом першої інстанції про врахування при вирішенні цього спору роз`яснень Національного банку України від 28 липня 2020 року за №25-0006/37816, за якими якщо строк виконання зобов`язань було прострочено, але сторони не вносили змін до договору з метою пролонгації цього строку, прострочення повернення позичальником кредиту не звільняє останнього від обов`язку сплачувати проценти за користування запозиченими коштами, якщо інше не встановлено договором.

Суди попередніх інстанцій за результатами дослідження доказів у цій справі дійшли висновку про те, що в результаті не набуття чинності договору про відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року та не здійснення позивачем змін у бухгалтерському обліку щодо особи позикодавця за договором позики від 11 травня 2011 року та не отримання позивачем будь-яких коштів безпосередньо від "MIRATEC LIMITED", висновки контролюючого органу про порушення позивачем статті 1 Указу Президента України «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» є необґрунтованими, в результаті чого відсутні підстави для застосування передбачених статтею 2 цього Указу штрафних санкцій.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що визначення у договорі позики граничного строку повернення коштів саме по собі не свідчить про припинення зобов`язань позичальника та не змінює правову природу отриманих коштів.

Закінчення строку виконання зобов`язання, у тому числі за відсутності його пролонгації, не є підставою для визнання заборгованості безнадійною або для трансформації зобов`язання за договором позики у безповоротну фінансову допомогу, якщо інше прямо не встановлено умовами договору або законом.

За таких обставин обґрунтованим є висновок судів про відсутність підстав вважати, що з моменту спливу строку повернення позики зобов`язання позивача припинились чи виник дохід у розумінні податкового законодавства.

Щодо доводів касаційної скарги про застосування статті 83 ПК України колегія суддів Верховного Суду зазначає, що приписи цієї статті кодексу визначають джерела податкової інформації та матеріали, які можуть використовуватися контролюючим органом під час здійснення податкового контролю. Водночас наведена норма не встановлює правила, за яким платник податків, надавши під час перевірки пояснення, позбавляється права надалі заперечувати їх зміст, посилатися на помилковість таких пояснень чи на необхідність їх оцінки у сукупності з іншими доказами.

Як установлено судами попередніх інстанцій, письмові пояснення директора Товариства (лист №Вих.201 від 24.10.2019), на які посилається контролюючий орган, не є первинними документами бухгалтерського обліку, а викладені у них обставини мають підтверджуватися первинними документами або даними податкової чи фінансової звітності. Отже, такі пояснення підлягають оцінці судом нарівні з іншими доказами та не можуть мати наперед визначальної сили для встановлення обставин справи.

За таких обставин доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 83 ПК України зводяться до переоцінки доказів та незгоди з їх оцінкою судами, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, а підстав для формування запропонованого скаржником правового висновку Верховний Суд не вбачає.

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права (пункту 44.1 стаття 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 стаття 134 ПК України, пункту 5 П (С)БО 11 «Зобов`язання») у подібних правовідносинах колегія суддів Верховного Суду зазначає, що посилання скаржника на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права саме по собі не є безумовною підставою для касаційного перегляду судових рішень відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, контролюючий орган фактично не порушує питання про необхідність формування нового правового висновку Верховного Суду, а зводить свої доводи до незгоди з правовою оцінкою судами попередніх інстанцій встановлених у справі обставин та до намагання надати їм іншу правову кваліфікацію.

При цьому наведені у касаційній скарзі норми Податкового кодексу України та положення П(С)БО 11 «Зобов`язання» були застосовані судами попередніх інстанцій у взаємозв`язку з установленими фактичними обставинами справи, а висновки судів ґрунтуються не на відсутності судової практики, а на відсутності передбачених законом підстав для визнання у позивача доходу або припинення зобов`язань за договором позики.

Верховний Суд наголошує, що сама по собі відсутність окремого висновку Верховного Суду щодо застосування тієї чи іншої норми матеріального права не означає неправильного її застосування судами попередніх інстанцій та не може підміняти собою доводи про порушення норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин доводи касаційної скарги про наявність підстав для касаційного перегляду з мотивів, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, є необґрунтованими.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що, переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до статті 341 КАС України, не встановлено порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин, обставини, що підлягали доказуванню, та надали належну правову оцінку доказам, зібраним у справі, з дотриманням вимог статей 72- 77, 83 КАС України.

За таких обставин касаційна скарга Головного управління ДПС у Київській області не містить доводів, які б спростовували правильність правових висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а відтак підстав для її задоволення не вбачається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі № 320/2751/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді: Л. І. Бившева

В. В. Хохуляк