Справа № 120/17480/25
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

22 грудня 2025 р. Справа № 120/17480/25

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Дмитришена Руслана Миколаївна, розглянувши матеріали позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, який діє в межах повноважень посадової особи Липовецької міської ради Дацького Анатолія Юрійовича про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У Вінницький окружний адміністративний суд звернулася з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, який діє в межах повноважень посадової особи Липовецької міської ради Дацького Анатолія Юрійовича про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії.

У позовній заяві позивач просить:

- визнати протиправними дії Липовецької міської ради та її посадових осіб, у тому числі заступника міського голови Дацького А.Ю. та інших осіб, які діяли як «комісія», що полягали у проведенні 27.11.2025 року виїзного «обстеження» за адресою: м. Липовець, вул. В. Липківського, 47, без службових посвідчень, без направлення, з порушенням Положення про комісію та вимог законодавства про державний нагляд (контроль), а також всупереч волі власника;

- визнати недійсними та такими, що не створюють жодних правових наслідків, будь-які акти, протоколи, висновки чи інші документи, якщо вони були складені за результатами виїзду «комісії» 27.11.2025 року;

- заборонити Липовецькій міській раді, її виконавчому комітету, заступнику міського голови Дацькому А.Ю. та іншим посадовим особам Липовецької міської ради приймати будь-які рішення чи здійснювати будь-які фактичні дії, спрямовані на демонтаж групи тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , обмеження доступу до них або інші форми втручання в її підприємницьку діяльність.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що вона здійснює підприємницьку діяльність у м. Липовець, за адресою: АДРЕСА_1 , де розміщено групу тимчасових споруд.

Група тимчасових споруд розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:3075, що належить на праві постійного користування приватному підприємству «Едельвейс», бенефіціаром і фактичним користувачем якого є ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що 13.11.2025 громадянин ОСОБА_2 подав до Липовецької міської ради заяву, в якій, посилаючись на відповідь міської ради щодо закінчення строку дії паспорта прив`язки групи ТС, просив: провести обстеження групи тимчасових споруді скласти акт обстеження; винести припис про їх самостійний демонтаж.

19.11.2025 року виконавчий комітет Липовецької міської ради прийняв рішення № 217 «Про утворення комісії по розгляду звернень громадян з питань будівництва, архітектури та житлово-комунальних послуг при виконавчому комітеті міської ради".

Позивач зазначила, що 27.11.2025 року група осіб, які представилися членами комісії, прибула за вказаною адресою. Під час цього виїзду: жодна особа не пред`явила службового посвідчення, хоча позивач неодноразово про це просила; не було надано направлення на проведення обстеження або будь-якого іншого документа з конкретним переліком повноважень.

Зауважує, що будь-який протокол виїзного засідання, акт обстеження або акт недопуску за результатами 27.11.2025 року їй не вручався та не надсилався. Про існування будь-яких документів за підсумками цього «виїзду» їй невідомо.

Позивач вважає, що описані дії посадових осіб Липовецької міської ради мають ознаки перевищення службових повноважень, незаконного втручання в приватну власність та створення штучних перешкод підприємницькій діяльності.

Тому, вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Пунктом 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ознайомившись із позовною заявою та долученими до неї матеріалами, доходжу висновку, що поданий позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, зважаючи на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому визначення публічно-правового спору наведено у пункті 2 частини 1 статті 4 КАС України, відповідно до якої під таким розуміється спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; такою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Під суб`єктом владних повноважень у пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим. Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер), що є визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Стосовно "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Стосовно поняття "охоронюваний законом інтерес" в тому ж рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Так, звертаючись до суду з цим позовом позивач фактично висловлює свою незгоду з виїзним засіданням комісії по розгляду звернення з питань будівництва, архітектури та житлово-комунальних послуг при виконавчому комітеті міської ради, оскаржуючи при цьому відповідні дії відповідачів, пов`язані з обстеженням групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності по вул. Василя Липківського, 47, м. Липовець, з посиланням на порушення Положення про комісію по розгляду звернень громадян з питань будівництва, архітектури та житлово-комунальних послуг при виконавчому комітеті міської ради та вимог законодавства про державний нагляд (контроль).

Водночас, в позовній заяві відсутні будь-які відомості чи обставини, які пов`язані з подальшим прийняттям будь-якого рішення, прийнятого за результатами виїзного засідання комісії.

З цього приводу суд зауважує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Тобто, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення/дія, яке порушує безпосередньо права чи обов`язки позивача.

Аналогічні висновки під час вирішення спору у подібних правовідносинах зроблені й Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі №820/3713/17 та Верховним Судом, зокрема, у постанові від 30 січня 2020 року у справі №640/4550/19.

Суд вкотре звертає увагу, що частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Тобто, обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Дії по проведенню виїзного засідання комісії по розгляду звернення з питань будівництва, архітектури та житлово-комунальних послуг при виконавчому комітеті міської ради не породжують обов`язкових юридичних наслідків для позивача.

Водночас, у позовній заяві відсутні посилання, що на підставі обстеження групи тимчасових споруд Липовецькою міською радою було прийнято будь-яке рішення по відношенню до позивача, яке б стосувалось її прав чи інтересів та яке могло би бути оскаржене до суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У постанові від 13 березня 2019 року у справі № 820/3713/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" щодо позовних вимог слід тлумачити як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

На переконання суду, оскарження дій Липовецької міської ради щодо проведення виїзного засідання комісії по розгляду звернення з питань будівництва, архітектури та житлово-комунальних послуг при виконавчому комітеті міської ради не породжують правовідносин, що можуть бути предметом спору. Відтак відсутність спору виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що заявлені у цій справі позовні вимоги не підлягають розгляду як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.

За таких обставин слід відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

Керуючись статтями 2, 4, 19, 170, 171, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, який діє в межах повноважень посадової особи Липовецької міської ради Дацького Анатолія Юрійовича про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії.

2. Роз`яснити позивачу, що згідно з ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна