Справа № 369/5375/25
Суддя: Янченко А. В.
Дата ухвалення: 2025-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 369/5375/25
Провадження № 2-а/369/162/25
РІШЕННЯ

Іменем України

23.12.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: Янченко А.В., при секретарі судового засідання Лисяк К.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Києві в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області справу № 369/5375/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Мєстєчкіна Ігоря Володимировича, 27.03.2025 року звернувся до суду через систему «Електронний Суд» з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови № 428/1 від 28.02.2025 року складену тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 по справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 17000 грн. Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 210 КУпАП, закрити.

Позовні вимоги мотивує тим, що 24 лютого 2025 року офіцером відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 старшим лейтенантом ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 210 КУпАП.

У вищезазначеному протоколі про адміністративне правопорушення, в графі "дата, час, місце вчинення і суть правопорушення" зазначалось, що: "О 18:00 24.12.2024 р. в ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено: ОСОБА_1 не з`явився за викликом по повістці №2060078, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а відтак вчинив адміністративне правопорушення передбачене статею 210-1 Кодексу України "Про адміністративні порушення", вчинене в особливий період, частина 3."

При цьому, нижче даної графи зазначалось: "Вчинив(ла) правопорушення передбачене ч.2 ст. 210 КУпАП ", а також було зазначено: " Гр. ОСОБА_1 роз`яснено ст. 63 Конституції України його права та обв`язки, передбачені ст.268 КУпАП, повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 12 год. 00 хв. «28» лютого 2025 року в кабінеті № 5 ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 )".

ІНФОРМАЦІЯ_5 , під час перебування позивача ОСОБА_1 на території ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_2 ) йому було вручено копію вищезазначеного протоколу, при цьому, сам документ не містив підписів посадових осіб та печаток (копія протоколу додається). Під час складання вищезазначеного протоколу позивач присутній не був.

28 лютого 2025 року об 11 год. 45 хв. Позивач ОСОБА_1 прибув за адресою: АДРЕСА_1 , для участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно нього за ч.2 ст. 210 КУпАП. Однак потрапити до кабінету № 5 приміщення ІНФОРМАЦІЯ_1 йому не вдалося, оскільки біля приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 була велика черга людей. О 12 годині охорона в середину позивача не пропустила, на розгляд справи позивача так і не було запрошено, в зв`язку з чим позивач був впевнений, що розгляд його справи було відкладено та чекав окремого повідомлення про наступну дату слухання його справи.

20 березня 2025 року працівниками патрульної поліції було зупинено автомобіль позивача, після перевірки документів йому було повідомлено, що він знаходиться в розшуку та його було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_2 ). В приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_6 йому була вручена копія постанови №428/1 від 28 лютого 2025 року, про що вій розписався в постанові (копія постанови додається).

Після ознайомлення з даною постановою позивачу стало відомо, що згідно з резолютивної частини вищезазначеної постанови його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 коп.

Дану постанову відповідача ОСОБА_1 вважає протиправною, такою, що порушує його права та інтереси, а отже дана постанова підлягає скасуванню судом виходячи з наступного.

Накладене стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень 00 коп. значно перевищує санкцію частини 2 статті 210 КУпАП, за якою позивача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення: Санкція частини 2 статті 210 КУпАП передбачає стягнення у вигляді накладення штрафу від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян тобто від 5100 грн. (300*17грн. = 5100грн.) до 8 500 грн. (300*17грн. = 5100грн.), однак відповідачем протиправно накладено стягнення на відповідача у розмірі 17 000 гривень, що становить одну тисячу неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В мотивувальній частині оскаржуваної постанови (в графі "обставини правопорушення, встановлені під час розгляду справи") відповідач встановив наступні обставини справи: "громадянин України ОСОБА_1 не з`явився за викликом по повістці № 2060078, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а відтак вчинив адміністративне правопорушення передбачене статею 210-1 Кодексу України "Про адміністративні порушення", вчинене в особливий період, частина 3".

Відповідно до положень КУпАП, для притягнення особи до відповідальності необхідно встановити наявність усіх складових правопорушення: об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони. У даному випадку відсутні необхідні елементи складу правопорушення, що свідчить про безпідставність винесеної постанови.

Відповідач, як в протоколі про адміністративне правопорушення так і в оскаржуваній постанові про притягнення до адміністративної, встановлює обставини, що не містять складу адміністративного правопорушення передбаченого частиною 2 статті 210 КУпАП (Повторне протягом року порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку), однак відповідач визнає винним позивача саме у правопорушенні передбаченому частиною 2 статті 210 КУпАП, що є протиправним. Матеріали даної адміністративної справи не містять жодного доказу, що позивач взагалі коли-небудь порушував правила військового обліку, а відтак, в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення передбачений частинами 1-3 ст.210 КУпАП.

Незважаючи на те, що відповідач в оскаржуваній постанові притягнув позивача ОСОБА_1 до відповідальності саме за ч. 2 ст.210 КУпАП, однак фактично відповідач в оскаржуваній постанові встановлює вину позивача у вчиненні правопорушення передбаченого ч.3 ст. ст.210-1 КУпАП.

Відповідач в оскаржуваній постанові формально цитує диспозицію частин 1, 3 ст. ст.210-1 КУпАП однак встановлені відповідачем обставини справи не містять усіх обов`язкових частин складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП.

Частини 1,3 ст.210-1 КУпАП визначають, що порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єктом правопорушення передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП є суспільні відносини у сфері мобілізаційної підготовки та оборони в особливий період.

Відповідач, під час розгляду даної справи про адміністративне правопорушення, взагалі не встановив яку конкретну норму права в законодавстві про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію порушив позивач.

Оскільки відповідачем не було конкретизовано порушену позивачем норму права, то відповідач об`єктивно не міг оцінити відповідність дій позивача цій нормі права.

Твердження відповідача: "громадянин України ОСОБА_1 не з`явився за викликом по повістці № 2060078, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію" є абсолютно розмитим не конкретизованим:

Можна лише припускати, що відповідач під "порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію" має на увазі одну з норм викладених в статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В матеріалах справи відсутні докази, що повістка № 2060078, на яку посилається відповідач, містила всі обов`язкові реквізити передбачені законом, тобто мала юридичну силу і створювала обов`язок для позивача.

Відповідачем в оскаржуваній постанові не встановлено час та місце вчинення правопорушення, оскільки з постанови не можливо встановити куди саме і коли мав прибути (за якою адресою) позивач та якими доказами підтверджено факт не прибуття позивача, що унеможливлює встановлення факту невиконання обов`язку.

Матеріали справи не містять доказів того, що повістка з вимогою до ОСОБА_1 прибути до відповідача, направлялася позивачу поштою чи вручалася в інший спосіб, визначений законодавцем.

Відсутність суб`єктивної сторони (вини): Відповідно до КУпАП, адміністративна відповідальність настає лише за наявності вини. Відсутність доказів отримання повістки означає, що позивач об`єктивно не міг усвідомлювати необхідність явки, а тому не міг навмисно чи з необережності порушити вимоги мобілізаційного законодавства.

Відсутність суб`єкта правопорушення (відсутність належного обов`язку з`явитися):

Матеріалами справи не доведено, що у позивача виник обов`язок прибути за викликом, оскільки не підтверджено факт отримання повістки у встановленому законом порядку. Якщо особа не отримувала повістку, вона не може виконати обов`язок, про який їй не було відомо.

Таким чином, відповідачем не доведено, що у позивача виник обов`язок з`явитися за зазначеною в повітці адресою, у строк, зазначений у повістці, і що від виконання цього обов`язку ОСОБА_1 ухилився.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КупАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: 1) відсутність події і складу адміністративного правопорушення. Вище викладене свідчить, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення як за ч.2 ст. 210 КупАП так і за ч.3 ст.210-1 КупАП, отже оскаржувана постанова має бути скасована як незаконна, а справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 має бути закрита на підставі ч. 1 ст. 247 КупАП.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.04.2025 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відзив від відповідача до суду не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази надані на їх підтвердження, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП).

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

За приписами ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Судом встановлено, що 24 лютого 2025 року офіцером відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 старшим лейтенантом ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 210 КУпАП.

У вищезазначеному протоколі про адміністративне правопорушення, в графі "дата, час, місце вчинення і суть правопорушення" зазначалось, що: "О 18:00 24.12.2024 р. в ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено: ОСОБА_1 не з`явився за викликом по повістці №2060078, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а відтак вчинив адміністративне правопорушення передбачене статею 210-1 Кодексу України "Про адміністративні порушення", вчинене в особливий період, частина 3."

При цьому, нижче даної графи зазначалось: "Вчинив(ла) правопорушення передбачене ч.2 ст. 210 КУпАП ", а також було зазначено: " Гр. ОСОБА_1 роз`яснено ст. 63 Конституції України його права та обв`язки, передбачені ст.268 КУпАП, повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 12 год. 00 хв. «28» лютого 2025 року в кабінеті № 5 ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 )".

ІНФОРМАЦІЯ_5 , під час перебування позивача ОСОБА_1 на території ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_2 ) йому було вручено копію вищезазначеного протоколу, при цьому, сам документ не містив підписів посадових осіб та печаток (копія протоколу долучена до матеріалів справи). Під час складання вищезазначеного протоколу позивач присутній не був.

20 березня 2025 року працівниками патрульної поліції було зупинено автомобіль позивача, після перевірки документів йому було повідомлено, що він знаходиться в розшуку та його було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_2 ). В приміщенні 1-го відділу ІНФОРМАЦІЯ_7 йому була вручена копія постанови №428/1 від 28 лютого 2025 року, про що вій розписався в постанові (копія постанови додається).

Після ознайомлення з даною постановою позивачу стало відомо, що згідно з резолютивної частини вищезазначеної постанови його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 коп.

Ч.1 ст.210 КУпАП передбачає порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

Ч.2 ст.210 КУпАП передбачає повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.

Керуючись ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями ч.1 ст.283 КУпАП передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Керуючись ст. 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення, може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд.

Згідно з ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В мотивувальній частині оскаржуваної постанови (в графі "обставини правопорушення, встановлені під час розгляду справи") відповідач встановив наступні обставини справи: "громадянин України ОСОБА_1 не з`явився за викликом по повістці № 2060078, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а відтак вчинив адміністративне правопорушення передбачене статею 210-1 Кодексу України "Про адміністративні порушення", вчинене в особливий період, частина 3."

Відповідно до положень КУпАП, для притягнення особи до відповідальності необхідно встановити наявність усіх складових правопорушення: об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони. У даному випадку відсутні необхідні елементи складу правопорушення, що свідчить про безпідставність винесеної постанови.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач, як в протоколі про адміністративне правопорушення так і в оскаржуваній постанові про притягнення до адміністративної, встановлює обставини, що не містять складу адміністративного правопорушення передбаченого частиною 2 статті 210 КУпАП (Повторне протягом року порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку), однак відповідач визнає винним позивача саме у правопорушенні передбаченому частиною 2 статті 210 КУпАП, що є протиправним. Матеріали даної адміністративної справи не містять жодного доказу, що позивач взагалі коли-небудь порушував правила військового обліку, а відтак, в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення передбачений частинами 1-3 ст.210 КУпАП.

Крім того, суд звертає увагу на наявні процесуальні порушення, допущені при винесенні оскаржуваної постанови.

Відповідно до ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Так, в протоколі № 428/1 від 28.02.2025 року не зазначено: суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Викладені недоліки, допущені при складенні та оформленні адміністративного матеріалу, є суттєвими, оскільки не дозволяють встановити наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення в діях особи, яка притягається до відповідальності, що, в свою чергу, позбавляє можливості достовірно встановити обставини правопорушення та вірно кваліфікувати діяння.

Недотримання відповідачем при розгляді справи про адміністративне правопорушення приписів передбачених, статтями 278, 279, 280 КУпАП, свідчить про невідповідність оскаржуваної постанови вимогам закону, також відповідачем не було вжито всіх заходів до повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мали значення для правильного вирішення справи належним чином, та з огляду на відсутність доказів, які б у достатній мірі і беззаперечно свідчили про вчинення позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2ст. 210 КУпАП та його винуватість, суд вважає оскаржувану постанову незаконною та такою, що підлягає скасування.

Відповідно до норм чинного законодавства в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У свою чергу відповідач будь-яких письмових відзивів, що обґрунтовують доводи його заперечень до суду не надав.

Дослідивши подані позивачем докази в сукупності, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд прийшов до висновку, що вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 210 КУпАП не була доведена.

Отже, враховуючи відсутність належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про наявність в діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2ст. 210 КУпАП, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1ст. 247 КУпАП.

Щодо стягнення судових витрат, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті згідно з положеннями цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до позовної заяви додано договір укладеного з адвокатом Мєстєчкіним І.В. про надання правничої допомоги від 26.03.2025 року, та квитанцію про сплату № 006644 від 27.03.2025 грошових коштів в сумі 5 000 грн.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов 'язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату відповідної суми, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20).

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, аналізуючи подані позивачем докази, враховуючи складність та значення справи для сторін, обсяг фактично наданих адвокатом послуг суд, дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги у розмірі

5 000 грн.

У зв`язку з задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, які підлягали до сплати позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року в справі за №543/775/17, а саме у розмірі 1 211 грн 20 коп.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 6,10,14,241-246,255,286,293 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити повністю.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, № 428/1 від 28.02.2025 року, складену тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 по справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 17000 грн та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч гривень) 00 копійок та сплачений судовий збір у розмірі 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять гривень) 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 23.12.2025 року.

Суддя А.В. Янченко