Справа № 360/2052/25
Суддя: О.В. Захарова
Дата ухвалення: 2025-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

23 грудня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/2052/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Захарова О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін адміністративну справу за позовом адвоката Єфімік Олени Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Єфімік Олени Олександрівни (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (далі відповідач, ГУ ПФУ у Дніпропетровській області) з тавими вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 63 від 19.05.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 24.02.2024, зарахувавши до його загального страхового стажу періоди з 01.09.1989 по 01.07.1992, з 01.07.1992 по 31.01.1994, з 01.10.2014 по 31.04.2015 та зарахувавши до пільгового стажу роботи за списком №1 періоди з 01.09.1989 по 01.07.1992, з 16.03.1992 по 25.06.1992, з 01.07.1992 по 31.01.1994, з 21.02.1994 по 31.03.1997, з 15.04.1997 по 03.01.1998, з 01.10.2014 по 31.04.2015.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 12.04.2025 звернувся до Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії з 24.02.2024.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 63 від 19.05.2025 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Позивач вважає, що відповідачем безпідставно не зараховано до загального трудового стажу позивача період навчання з 01.09.1989 по 01.07.1992, період військової служби з 01.07.1992 по 31.01.1994, період роботи з 01.10.2014 по 31.04.2015 та до пільгового стажу за списком №1 періоди роботи з 01.09.1989 по 01.07.1992, з 16.03.1992 по 25.06.1992, з 01.07.1992 по 31.01.1994, з 21.02.1994 по 31.03.1997, з 15.04.1997 по 03.01.1998, з 01.10.2014 по 31.04.2015.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач правом надати відзив на позовну заяву не скористався.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

11.05.2025 позивач через веб портал ПФУ звернувся із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Заяву позивача розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та рішенням від 19.05.2025 за № 63 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за заявою від 11.05.2025.

Рішення про відмову в призначенні пенсії мотивовано тим, що необхідний страховий стаж, визначений пунктом 2 частини першої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 25 років 6 місяців (на момент звернення з 01.04.2025 по 31.03.2026 роки). Загальний страховий стаж складає 20 років 8 місяців 24 дні, в тому числі пільговий стаж за списком № 1 складає 3 роки 5 місяців 0 днів. Загальний страховий стаж складає 20 років 8 місяців 24 дні, в тому числі пільговий стаж за списком № 1 складає 3 роки 5 місяців 0 днів.

Відповідно до розрахунку стажу для призначення пенсії Форма РС-право страховий стаж позивача 20 років 8 місяців 24 дні, додаткові роки за список 1 становлять 3 роки 0 місяців 24 дні, всього для розрахунку 23 роки 8 місяців 24 дні.

Трудова книжка серії НОМЕР_2 від 16.03.1992 на ім`я ОСОБА_1 містить такі записи щодо трудової діяльності позивача:

шахта «Харківська» виробничого об`єднання «Свердловантрацит»:

-запис №1: 16.03.1992 прийнятий на посаду гірника підземного маркшейдерського відділу другого розряду з повним робочим днем під землею (наказ №28-к від 16.03.1992);

-запис №2: 25.06.1992 звільнений у зв`язку з армією (наказ №46-к від 25.06.1992);

Служба в Збройних силах України:

- запис №3, запис № 4: з 01.07.1992 по 31.01.1994 служба в Збройних силах України (військовий квиток НОМЕР_3 );

шахта «Харківська» виробничого об`єднання «Свердловантрацит»:

- запис №5: 21.02.1994 прийнятий учнем гірника очисного забою з повним робочим днем під землею (наказ №37-к від 23.02.1994);

-запис №6: 06.10.1994 переведений гірником очисного забою з повним робочим днем під землею. (наказ №190/к від 06.10.1994);

-запис № 7: 17.04.1995 гірник очисного забою з повним робочим днем під землею (наказ №357 від 17.04.1995);

-запис № 8: 31.03.1997 звільнений за власним бажанням, стаття 38 КЗпПУ (наказ №59/к від 31.03.1997);

Орендне підприємство по видобуту вугілля шахта 71 «Індустрія»:

-запис № 9: 15.04.1997 прийнятий гірником очисного забою п`ятого розряду з повним робочим днем під землею (наказ №26/к від 15.04.1997);

-запис № 10: 03.01.1998 звільнений за власним бажанням, стаття 38 КЗпПУ (наказ №13/к від 05.01.1998).

Свердловська спецшкола:

-запис № 11: 08.09.1999 прийнятий на посаду водія (наказ №145 від 08.09.1999);

-запис № 12: 04.04.2002 переведений на посаду чергового з режиму та на 0,5 ставки водія (наказ №60 від 08.04.2002);

- запис № 13: 06.11.2012 звільнений з посади згідно зі ст.40 п. 1 КЗпПУ у зв`язку з ліквідацією закладу;

Відокремлений підрозділ № 1 шахта «Харківська» ТОВ ДТЕК «Свердловантрацит»:

-запис № 14: 10.12.2012 прийнятий гірником очисного забою п`ятого розряду з повним робочим днем під землею дільниці № 1 (наказ №76/к-н від 10.12.2012);

- запис № 18: 21.03.2017 звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (наказ № 05-к від 21.03.2017).

Також в трудовій книжці наявні записи №15, №16 та №17 про те, що за результатами атестації робочих місць за умовами праці підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV від 09.07.2003, пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Положеннями частини першої статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).

Статтею 44 Закону № 1058-IV передбачено, що:

- заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (частина перша);

- заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку (частина друга);

- органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя).

Частиною першою статті 26 Закону № 1058 передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Відповідно до абзаців першого, другого пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Статтею 114 Закону № 1058-IV врегульовані питання щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Частиною першою статті 114 Закону № 1058 визначено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону № 1058 на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи.

Згідно з рішенням про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії №63 від 19.05.2025, відповідачем відмовлено позивачу у призначення пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку із відсутністю необхідного стажу. За обрахунком відповідача, наведеним в оскаржуваному рішенні, необхідний страховий стаж, визначений пунктом 2 частини першої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 25 роки 6 місяців (на момент звернення з 01.04.2025 по 31.03.2026). Загальний страховий стаж складає 20 років 8 місяців 24 дні, в тому числі пільговий стаж за списком №1 складає 3 роки 5 місяців 0 днів (зараховано згідно відомостей персоніфікованого обліку).

При цьому, дослідженням змісту рішення про відмову у призначенні пенсії №63 від 19.05.2025 судом встановлено, що відповідачем у рішенні не вказано, які періоди не зараховано до страхового чи пільгового стажу, не визначено підстав для відмови у зарахуванні таких періодів до стажу позивача.

Спірне рішення містить загальне посилання на пункт 20 Порядку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, в частині надання уточнюючих довідок підприємствами, установами, організаціями або їх правонаступниками. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідно до Постанови №18-1 від 10.11.2006.

Іншого обґрунтування підстав відмови у призначенні пенсії №63 від 19.05.2025 оскаржуване рішення не містить.

Позивач, в свою чергу, зазначає, що відповідачем не зараховано до загального страхового стажу періоди з 01.09.1989 по 01.07.1992, з 01.07.1992 по 31.01.1994, з 01.10.2014 по 31.04.2015 та до пільгового стажу роботи за списком №1 періоди з 01.09.1989 по 01.07.1992, з 16.03.1992 по 25.06.1992, з 01.07.1992 по 31.01.1994, з 21.02.1994 по 31.03.1997, з 15.04.1997 по 03.01.1998, з 01.10.2014 по 31.04.2015.

Надаючи правову оцінку рішенню відповідача про відмову в призначенні пенсії №63 від 19.05.2025 суд зазначає таке.

Згідно з вимогами статті 62 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон № 1788), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми Закону № 1788 постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 затверджено Порядок № 637.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом встановлено, що записи у трудовій книжці позивача проведено у відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, та Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального забезпечення України від 29.07.1993 № 58.

Як вбачається з записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 16.03.1992 позивач в період з 16.03.1992 по 25.06.1992 працював гірником підземного маркшейдерського відділу другого розряду з повним робочим днем під землею на шахті «Харківська» виробничого об`єднання «Свердловантрацит»; з 01.07.1992 по 31.01.1994 проходив службу в армії; з 21.02.1994 учнем гірника очисного забою з повним робочим днем під землею на шахті «Харківська» виробничого об`єднання «Свердловантрацит»; з 06.10.1994 переведений гірником очисного забою з повним робочим днем під землею, з 17.04.1995 по 31.03.1997 працював гірником очисного забою з повним робочим днем під землею, з 15.04.1997 по 03.01.1998 працював гірником очисного забою п`ятого розряду з повним робочим днем під землею у орендному підприємстві по видобуту вугілля шахта 71 «Індустрія»; з 08.09.1999 працював на посаді водія у Свердловській спецшколі; з 04.04.2002 по 06.11.2012 працював на посаді чергового з режиму та на 0,5 ставки водія; з 10.12.2012 по 21.03.2017 працював гірником очисного забою п`ятого розряду з повним робочим днем під землею дільниці № 1, № 6 у відокремленому підрозділі № 1 шахта «Харківська» ТОВ ДТЕК «Свердловантрацит».

Судом встановлено, що записи у трудовій книжці позивача проведено у відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального забезпечення України від 29.07.1993 № 58.

Для підтвердження загального та пільгового стажу позивачем також надані довідки від 08.02.2014, видані виробничим підрозділом «Шахтоуправління Свердловське», в яких зазначено, зокрема: «Додаток № 3 до Порядку надання, оформлення та розгляду документів, необхідних для призначення пенсій (перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший)», а також довідку від 18.03.2024 № 22 видану Свердловським будівельним коледжем, в якій серед іншого зазначено, що позивач у період 01.07.1989 по 01.07.1992 дійсно навчався у професійно-технічному училищі № 43 м. Свердловська з 01 вересня 1989 року (наказ № 23-к від 01.09.1989 р.) по 01 липня 1992 року (наказ № 18-к від 01.07.1992 р.) за професією: «Каменяр-монтажник сталевих і залізобетонних конструкцій, електрозварник ручного зварювання». Після закінчення навчання отримав диплом кваліфікованого робітника № 576298. Денна форма навчання. Довідку видано на підставі Книги наказів про зарахування та відрахування учнів за 19881992 рр. і 19911994 рр., Поіменної книги учнів № .

Зі змісту преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон) вбачається, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1049 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки, у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Тобто, одним з основних напрямків політики держави України стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист та повноцінна реалізація, зокрема, соціальних прав громадян України.

Приписи статті 1 Закону визначають, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Загальновідомою є та обставина, що усі органи, організації, установи державної форми власності, в тому числі і органи Пенсійного фонду України, були евакуйовані з території проведення АТО ще наприкінці 2014 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 на підконтрольну Українській державі територію і продовжили свою роботу за місцем евакуації. При цьому, «ДНР» та «ЛНР» є терористичними організаціями і не визнаються Україною як державні утворення. Відповідно, органи державної влади України, включно із Пенсійним фондом України, не мають права здійснювати листування, робити запити та будь-яким іншим способом взаємодіяти із представниками самопроголошених «республік», а тому Пенсійний фонд України не має правової підстави для використання наданої представниками так званих «ДНР» та «ЛНР» інформації.

Законами України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «;Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено порядок регулювання правочинів та реалізації прав суб`єктів, названих Законів, з урахуванням необхідних змін на тимчасово окуповані території України у Донецькій та Луганській областях.

Так, частина перша статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та Законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

При цьому згідно зі статтею 9 цього Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно до частини третьої статті 9 зазначеного Закону також передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто, документи, видані державними органами та органами місцевого самоврядування на тимчасово окупованій території України, згідно законодавства України є недійсним та не можуть створювати правових наслідків.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами.

Приписами частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії та частини третьої статті 46 Конституції України визначено, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Отже, з огляду на зазначену практику ЄСПЛ, документи, видані підприємством, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, як виняток, можуть братись до уваги та оцінюватись разом з іншими документами в їх сукупності та взаємозв`язку при вирішенні питання щодо перерахунку розміру пенсії.

Суд зазначає, що вказані довідки стосуються періодів роботи та навчання позивача, які зазначені та підтверджуються його трудовою книжкою.

При цьому, відповідачем в оскаржуваному рішенні не вказано, чому відповідач не взяв до уваги вищезазначені довідки, якщо ці довідки мають відомості щодо періодів навчання, роботи позивача та характеру виконуваних робіт.

Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Згідно з пунктом 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що рішення щодо призначення пенсії приймається пенсійним органом за наявності усіх документів про призначення пенсії. Органи Пенсійного фонду наділені повноваженнями збирати необхідні для розгляду заяви особи (у тому числі щодо призначення пенсії) документи.

Отже, у випадку виявленої відсутності необхідних документів для призначення позивачу пенсії чи їх уточнення відповідач мав можливість вчинити дії, спрямовані на їх отримання від відповідних органів (осіб).

При цьому, суд зазначає, що реалізовуючи обов`язок держави щодо забезпечення права особи на соціальний захист, територіальний орган пенсійного фонду, в межах наданих йому повноважень та відповідно до чинного законодавства, повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, шляхом отримання необхідних документів від відповідних органів (осіб).

Отже, саме пенсійний орган в силу діючого законодавства наділений повноваженнями вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідачем не надано жодних доказів виконання ним вимог положень статті 44 Закону № 1058-IV та Порядку № 22-1 щодо вчинення дій, спрямованих на отримання необхідних документів для з`ясування та перевірки спірних періодів від відповідних органів (осіб).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини та правове регулювання спірних правовідносин, відповідач був зобов`язаний врахувати записи трудової книжки позивача у сукупності з наданими довідками під час розрахунку загального та пільгового стажу позивача та прийнятті рішення щодо призначення йому пенсії.

Щодо проходження позивачем військової служби у період з 01.07.1992 по 31.01.1994 суд зазначає наступне.

Так, статтею 56 Закону № 1788 передбачено, що у стаж роботи, що дає право на трудову пенсію, зараховується військова служба, незалежно від місця її проходження.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з положеннями частини першої статті 8 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Записами у трудовій книжці позивача підтверджується, що на момент призову на строкову військову службу останній працював за професією, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах у відповідності до п. 1 ч. 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», - гірника підземного маркшейдерського відділу другого розряду з повним робочим днем під землею, та звільнений саме у зв`язку з призовом на військову службу, тому період з 01.07.1992 по 31.01.1994 відповідач повинен був зарахувати до загального та пільгового стажу позивача при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У вказаній статті закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Суб`єкти владних повноважень повинні враховувати ці критерії-принципи, знаючи, що адміністративний суд керуватиметься ними у разі оскарження відповідних рішень, дій чи бездіяльності. Законодавче закріплення цих критеріїв-принципів також дає можливість фізичній чи юридичній особі сформувати уявлення про якість та природу належних рішень чи дій, які вона має право очікувати від суб`єкта владних повноважень.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

З рішення відповідача № 63 від 19.05.2025 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах та матеріалів пенсійної справи убачається, що пільговий стаж для призначення пенсії за списком №1 складає 3 роки 5 місяців 0 днів, який зарахований відповідачем згідно відомостей персоніфікованого обліку.

Відповідач не надав оцінки періодам роботи позивача, які надають право на призначення пенсії на пільгових умовах згідно записів трудової книжки позивача, не обрахував наявний у позивача пільговий стаж та відповідно наявність права на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону № 1058-IV.

В межах спірних періодів роботи, рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії не містить обгрунтування незарахування до загального та пільгового стажу позивача періодів роботи з 01.09.1989 по 01.07.1992, з 16.03.1992 по 25.06.1992, з 01.07.1992 по 31.01.1994, з 21.02.1994 31.03.1997, з 15.04.1997 по 03.01.1998, з 01.10.2014 по 31.04.2015. Згідно з Формою РС-право вказані періоди до пільгового стажу позивача за списком №1 не зараховані, підстав відмови у зарахуванні цих періодів до пільгового стажу позивача рішення про відмову у призначенні пенсії не містить.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення не відповідає вказаним вище критеріям, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За вищевказаних обставин, суд позбавлений можливості зобов`язати відповідача призначити пільгову пенсію, оскільки орган Пенсійного фонду не встановив наявність у відповідача пільгового стажу та не здійснив перевірку всіх наданих позивачем документів, не прийняв рішення про зарахування чи відмову у зарахування усіх інших періодів роботи, відтак позовні вимоги щодо призначення позивачу пенсії задоволенню не підлягають.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково з обранням належного способу захисту прав позивача:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 19.05.2025 № 63;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.05.2025 про призначення пенсії та прийняти мотивоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 968,96 грн.

З огляду на те, що судом встановлено порушення відповідачем конституційного права позивача на отримання пенсії, як складової частини права на соціальний захист, суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Єфімік Олени Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 (зареєстроване місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 63 від 19.05.2025 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.05.2025 про призначення пенсії та прийняти мотивоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Захарова