Справа № 120/11058/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 р. Справа № 120/11058/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Агрономічної сільської ради про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

06.08.2025 представник Мусіровський О.А., від імені та в інтересах позивачів ОСОБА_1 та Остапчука М.В., звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Агрономічної сільської ради від 24.07.2025 за №№ 3633, 3634 про відмову у наданні позивачам дозволів на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в оренду терміном на 20 років земельних ділянок орієнтовною площею 1,5 та 1,1 га для сінокосіння і випасання худоби на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у червні 2025 року позивачу звернулися до відповідача зі спільною заявою, у якій просили надати їм дозвіл (кожному окремо) на розроблення проектів землеустрою з метою відведення земельних ділянок орієнтовною площею 1,5 та 1,1 га для сінокосіння і випасання худоби на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, згідно з доданими до заяви графічними матеріали із зазначенням місця розташування бажаних земель. Однак рішеннями 74 сесії Агрономічної сільської ради 8 скликання від 24.07.2025 № 3633 та № 3634 у наданні відповідних дозволів відмовлено з посиланням на висновки постійної комісії з питань земельних відносин, а також те, що земельні ділянки, щодо яких подані клопотання, розташовані на території майбутнього заказника місцевого значення "Черлінківське Побужжя", створення якого погоджено рішенням Агрономічної сільської ради від 16.10.2024 № 3247.

Позивачі з наданою відмовою не погоджуються, вважають її протиправною і такою, що не узгоджується з підставами для відмови у наданні дозволу, визначеними ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України (далі ЗК України). При цьому вважають, що сам лише факт прийняття органом місцевого самоврядування рішення про погодження створення ландшафтного заказника місцевого значення до таких підстав не належить, оскільки природоохоронне законодавство передбачає ідентифікацію територій природно-заповідного фонду, в тому числі шляхом встановлення в натурі їх меж, для чого в обов`язковому порядку розробляються проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду.

Ухвалою суду від 11.08.2025 відкрито провадження у справі за вказаним, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27.08.2025 через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що 16.10.2024 року 61 сесією 8 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області прийнято рішення № 3247 "Про погодження створення ландшафтного заказника місцевого значення "Черлінківське Побужжя" на території Агрономічної територіальної громади Вінницького району Вінницької області. Також 04.07.2025 Вінницька обласна військова адміністрація в особі управління розвитку території та інфраструктури погодила створення об`єкту природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення "Черлінківське Побужжя", орієнтовною площею 65,0 га.

Відповідач наголошує, що на сьогодні процедура встановлення в натурі меж вказаного заказника триває, що однак не змінює цільового призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду, які мають особливий режим використання та перебувають під особливою охороною. Відтак, оскільки бажані для позивачів земельні ділянки розташовані в межах майбутнього ландшафтного заказника місцевого значення "Черлінківське Побужжя", їх передача в оренду для сінокосіння та випасання худоби є неможливою.

Крім того, як зауважує відповідач, згідно з Планом зонування території с. Бохоники Вінницького району Вінницької області земельні ділянки, щодо яких позивачами подані клопотання, знаходяться на землях, цільове призначення яких Р-3 "рекреаційна зона озеленених територій загального користування", що додатково свідчить про невідповідність місця розташування бажаної до отримання земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, та є правомірною підставою для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд при вирішенні спору виходить з таких мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Положеннями ст. 34 ЗК України визначено, що громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

При цьому за змістом ч. 4 ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом.

Отже, законом передбачено право громадян України на отримання у строкове платне користування (оренду) земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби із земель державної і комунальної власності, у тому числі для сінокосіння за рахунок земель водного фонду.

Порядок набуття відповідного права врегульовано статтею 124 ЗК України. Так, частинами першою-третьою цієї статі визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Зокрема, відповідно до абз. 16 ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі:

передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Таким чином, з аналізу наведених правових норм висновується, що передача земельних ділянок в оренду для сінокосіння та випасання худоби здійснюється без застосування процедури земельних торгів та в порядку, що передбачений статтею 123 ЗК України.

У свою чергу частиною першою зазначеної статті установлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

В силу приписів ч. 3 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що 18.06.2025 позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до відповідача зі спільною заявою про надання їм (на кожного окремо) дозволу на виготовлення проектів землеустрою з метою надання в оренду строком на 20 років земельних ділянок орієнтовною площею 1,5 та 1,1 га для сінокосіння і випасання худоби на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

До клопотання позивачі долучили графічні матеріали з приблизним місцезнаходженням бажаних земельних ділянок, з яких можна побачити, що такі земельні ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги р. Південний Буг.

За результатами розгляду вказаної заяви відповідачем прийнято рішення від 24.07.2025 за №№ 3633 та 3634 про відмову у наданні відповідних через невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. При цьому фактичною підставою для відмови стало те, що бажані для позивачів земельні ділянки розташовані на території майбутнього заказника місцевого значення "Черлінківське Побужжя", створення якого погоджено рішенням Агрономічної сільської ради від 16.10.2024 № 3247.

Оцінюючи правомірність зазначених рішень відповідача, які є предметом оскарження у цій справі, суд враховує таке.

Частиною першою статті 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Водночас в силу приписів ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для:

а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам;

б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок;

в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною;

г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Відповідно до статей 43, 44, 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Також за нормами ст. ст. 61 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" від 25.06.1991 № 1264-XII ділянки суші та водного простору, природні комплекси й об`єкти, які мають особливу екологічну, наукову, естетичну і економічну цінність і призначені для збереження природної різноманітності, генофонду видів тварин і рослин, підтримання загального екологічного балансу та фонового моніторингу навколишнього природного середовища, вилучаються з господарського використання повністю або частково і оголошуються територією чи об`єктом природно-заповідного фонду України.

До складу природно-заповідного фонду України входять державні заповідники, природні національні парки, заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні та зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, заповідні урочища.

Порядок організації, використання і охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду, додаткові їх категорії визначаються законодавством України.

Статтею 3 Закон України "Про природно-заповідний фонд" від 16.06.1992 № 2456-XII (далі Закон №2456-XII) передбачено, що до природно-заповідного фонду України належать:

природні території та об`єкти природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища;

штучно створені об`єкти ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва.

Заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва залежно від їх екологічної і наукової, історико-культурної цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення.

Залежно від походження, інших особливостей природних комплексів та об`єктів, що оголошуються заказниками чи пам`ятками природи, мети і необхідного режиму охорони:

заказники поділяються на ландшафтні, лісові, ботанічні, загальнозоологічні, орнітологічні, ентомологічні, іхтіологічні, гідрологічні, загальногеологічні, палеонтологічні та карстово-спелеологічні;

пам`ятки природи поділяються на комплексні, пралісові, ботанічні, зоологічні, гідрологічні та геологічні. Пам`ятки природи можуть розташовуватися на території інших об`єктів природно-заповідного фонду.

Законодавством Автономної Республіки Крим може бути встановлено додаткові категорії територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 2456-XII завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються:

центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення;

обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення.

Згідно зі ст. 7 Закону № 2456-XII землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. На землях територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які створюються в зоні відчуження та зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, забороняється будь-яка діяльність, що не забезпечує режим радіаційної безпеки.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором.

Завдані внаслідок обмеження (обтяження) у землекористуванні втрати відшкодовуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону № 2456-XII рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.

Згідно із ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Судом встановлено, що рішенням 61 сесії Агрономічної сільської ради 8 скликання від 16.10.2024 № 3247 погоджено створення ландшафтного заказника місцевого значення "Черлінківське Побужжя" на території Агрономічної територіальної громади Вінницького району Вінницької області.

Листом від 04.07.2025 № 08-20/1940 Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації, керуючись ст.ст. 51, 52 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", в межах своїх повноважень та покладених на нього доручень не заперечило щодо створення об`єкту природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення "Черлінківське Побужжя" орієнтовною площею 65,0 га.

При цьому місце розташування майбутнього заказника співпадає з місцем розташування земельних ділянок, які позивачі мають намір отримати в оренду.

За таких обставин суд погоджується з твердженнями відповідача, що факт віднесення відповідних земельних ділянок до земель природно-заповідного фонду унеможливлює їх перебування з іншим статусом цільового використання (для сінокосіння та випасання худоби) та передачу в оренду з цією метою.

Також суд враховує, що у схожій ситуації у постанові від 25.07.2019 у справі № 910/14803/17 Верховний Суд виснував, що незавершення технічної процедури встановлення меж національного природного парку, як об`єкта природно-заповідного фонду, не може мати наслідком втрату статусу території такого об`єкта, її знищення та/або можливість передачі третім особам його складових, в цьому випадку земельної ділянки.

Аналогічну позицію про те, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним, було підтримано Верховним Судом також у постанові від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 та у постанові від 03.10.2024 у справі № 300/831/21.

Таким чином, правова охорона земель природно-заповітного фонду здійснюється і до встановлення їх меж в натурі, а правова норма, передбачена ч. 5 ст. 7 Закону № 2456-XII є спеціальною, коли йдеться про землі національних природніх парків, інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відтак суд відхиляє доводи позивачів про те, що факт не завершення процедури встановлення меж території ландшафтного заказника місцевого значення "Черлінківське Побужжя" не свідчить про віднесення бажаних для них ділянок до земель спеціального природо-охоронного статусу.

Крім того, як можна встановити з доданого до відзиву викопіювання з Плану зонування території с. Бохоники Вінницького району Вінницької області (зонінг), земельні ділянки, щодо яких позивачами подано клопотання, знаходиться в зоні Р-3 "Рекреаційна зона озеленених територій загального користування" на землях, цільове призначення яких Р-3 "рекреаційна зона озеленених територій загального користування".

Водночас відповідач зауважує, що зазначені землі призначається для повсякденного відпочинку населення і включають парки, сквери, сади, бульвари, міські ліси, водойми, пляжі, лугопарки, лісопарки, гідропарки, меморіальні та інші спеціалізовані парки.

У залежності від ситуації, що склалася на території населеного пункту, на таких землях окремо можуть бути виділені:

- зона розміщення парків, скверів, міських садів, бульварів, міських лісів (P-3-1). Мета організації зони полягає в забезпеченні мешканців населеного пункту місцями відпочинку з високим рівнем благоустрою;

- зона розміщення лугопарків, лісопарків, гідропарків (P-3-2). Мета організації зони полягає в збереженні цінних природних особливостей ландшафту, створенні умов для відпочинку населення з максимальним виявленням особливостей ландшафту і мінімальним впливом на природне середовище;

- рекреаційно-меморіальна зона (Р-3-3), яка призначена для збереження місць пам`ятних історичних поховань, що одночасно виконують рекреаційну та культурну функцію (як правило, рекреаційно-меморіальні території розташовані в зонах дії обмежень за вимогами охорони пам`яток культурної спадщини);

- меморіальна зона (Р-3-4), яка призначена як для забезпечення умов охорони існуючих меморіальних комплексів, так і для організації нових на честь пам`ятних подій. Можуть бути виділені інші типи озеленених територій загального користування.

Супутні види дозволеного використання вказаних земель: споруди для відпочинку; об`єкти інфраструктури відповідного виду; ігрові та спортивні майданчики; приміщення для зберігання ігрового і спортивного інвентарю; комплекси атракціонів; танцювальні майданчики, дискотеки; літні театри та кінотеатри, естради; некапітальні і відкриті споруди підприємств громадського харчування (кафе, літні кафе); елементи дизайну, скульптурні композиції, об`єкти декоративно-монументального мистецтва; малі архітектурні форми пункти першої медичної допомоги; підприємства громадського харчування (капітальні); культові споруди; відділення поліції; місця паркування; майданчики для вигулу домашніх тварин; зоомайданчики; будівлі і споруди інженерної інфраструктури, що обслуговують дану територію; громадські туалети.

У свою чергу, позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався та не навів пояснень, міркувань та аргументів на спростування вищенаведених доводів відповідача.

Разом з тим суд враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Обов`язковою складовою генерального плану населеного пункту є план зонування території цього населеного пункту.

Строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується. Після затвердження генерального плану населеного пункту відомості про такі земельні ділянки підлягають внесенню до Державного земельного кадастру (ч.ч. 9, 10 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно з визначенням, наданим у пункті 9 статті 1 зазначеного Закону, план зонування території (зонінг) документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації

Частиною третьою статті 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів.

За порушення вимог, встановлених планом зонування території, фізичні та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону (ч. 7 ст. 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Отже, під час розгляду справи належними й допустимими доказами відповідачем підтверджено, що земельні ділянки, які позивачі бажають отримати в оренду для сінокосіння та випасання худоби і щодо яких ними було подано клопотання про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою, знаходяться не в зонах сільськогосподарського призначення, на яких можуть бути відведені для зазначеної мети.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що рішення Агрономічної сільської ради від 24.07.2025 за №№ 3633, 3634 охоплюються підставами для відмови у наданні відповідного дозволу, передбаченими частиною третьою статті 123 ЗК України.

Наведені в адміністративному позові доводи не свідчать про протиправність цих рішень та не дають правових підстав для їх скасування.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Водночас адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача.

Разом з тим право на звернення до адміністративного суду не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме собою звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист, адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить, і що це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах. Натомість відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з положеннями статей 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як зазначено у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Низка рішень ЄСПЛ містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (мотивованості) судових рішень, зокрема, наголошується на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі "Якущенко проти України", заява № 57706/10, пункт 28).

Принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах "Garcнa Ruiz v. Spain" [GC] (заява №30544/96, пункт 26), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23), "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58), "Бендерський проти України" (заява N 22750/02, пункт 42)).

Поряд з цим, ЄСПЛ неодноразово зазначав, зокрема у рішенні "Garcнa Ruiz v. Spain" [GC] (заява № 30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах "Van de Hurk v. The Netherlands" (заява № 16034/90, пункт 61), "Шкіря проти України" (заява № 30850/11, пункт 43). Ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях "Ruiz Torija v. Spain" (заява №18390/91, пункт 29), "Higgins and others v. France" (заява № 20124/92, пункт 42), "Бендерський проти України" (заява №22750/02, пункт 42) та "Трофимчук проти України" (заява № 4241/03, пункт 54).

Тобто у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього, а мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи.

Отже, перевіривши ключові доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відмовити повністю.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивачі не мають права на відшкодування будь-яких понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач-1: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) позивач-2: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 );

3) представник позивачів: Мусіровський Олексій Анатолійович (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса для листування: вул. Київська, 16 (Тетріс), каб. 904, м. Вінниця, 21100);

4) відповідач: Агрономічна сільська рада (, місцезнаходження: вул. Центральна, буд. 12, с. Агрономічне, Вінницький район, Вінницька область, 23227).

Повне судове рішення складено 19.12.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович