Справа № 400/11485/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/11485/25

Головуючий І інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту судового рішення - 27.10.2025р.) про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

24.10.2025р. ОСОБА_1 , через уповноваженого представника - Ткачук Г.М., звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо взяття його на військовий облік;

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо оголошення в розшук і внесення відомостей до Єдиного електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про порушення правил військового обліку відносно нього;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 виключити відомості з Єдиного електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про порушення правил військового обліку відносно нього та відомостей про його розшук;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 привести у відповідність реальним даним відомості в Єдиному електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відносно нього, а також внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформацію про виключення його з військового обліку.

24.10.2025р. ОСОБА_1 звернувся до суду 1-ї інстанції із заявою про забезпечення позову, в якій просив заборонити ІНФОРМАЦІЯ_4 вчиняти дії щодо призову його на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

В обґрунтування даної заяви позивач вказав, що у разі призову його на військового службу, у нього зміниться правовий статус з «військовозобов`язаного» на «військовослужбовця». Окрім того, рішення про призов на військову службу по мобілізації може бути визнано протиправним, і це може мати наслідком звільнення його з військової служби. Як наслідок, за період проходження позивачем військової служби державою будуть витрачені кошти на його грошове, речове та інші види забезпечення до прийняття рішення відповідним суб`єктом владних повноважень про його звільнення з військової служби. Таким чином, негативні наслідки від вжиття відповідних заходів забезпечення позову є явно неспівмірними з негативними наслідками, які можуть настати в разі призову позивача на військову службу.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року (ухвалена в порядку письмового провадження) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення даного позову - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 04.11.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного судового рішення, порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.10.2025р. та ухвалити нове, яким вимоги заяви про забезпечення позову - задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

24.11.2025р. матеріали оскарження надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У відповідності до ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Так, розглядаючи заяву позивача про забезпечення позову та відмовляючи у її задоволенні, суд 1-ї інстанції виходив із того, що на момент звернення із даною заявою позивачем не підтверджено свої вимоги належними доказами існування реальної загрози невиконання рішення або ж суттєвої перешкоди у такому виконанні, а також співмірність цих вимог із предметом адміністративного позову.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у ній докази, погоджується з вищевказаними висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на процесуальному законі.

До такого висновку колегія суддів доходить з наступних підстав.

Як передбачено у ч.ч.1,2 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За приписами ч.ч.1 та 2 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними з заявленими позивачем вимогами. Суд також має враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Положеннями ч.1 ст.152 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Отже, ч.2 ст.150 КАС України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006р. №9 в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також змісту постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень КАС під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008р. №2 розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання судового рішення про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась із таким клопотанням, позовним вимогам.

Колегія суддів зауважує, що регулювання підстав і порядку забезпечення позову здійснюється в інтересах не лише певної особи, а й інших осіб - учасників провадження, суспільства, держави в цілому з дотриманням критеріїв «адекватності», тобто наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема і те, чи спроможний відповідний захід забезпечити фактичне виконання рішення суду в разі задоволення позову, а також «співмірності», тобто співвідношення негативних наслідків від вжиття певних заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття таких заходів. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 05.03.2019р. у справі №826/16911/18, від 25.03.2019р. у справі №826/10936/18, від 26.06.2019р. у справі №826/13396/18, від 30.09.2019р. у справі №420/5553/18, від 30.09.2019р. у справі №640/868/19, від 30.09.2019р. у справі №1840/3517/18, від 29.01.2020р. у справі №640/9167/19 та інших.

Так, як уже встановлено колегією суддів, спірні у даній справі правовідносини стосуються дій ІНФОРМАЦІЯ_2 , як суб`єкта владних повноважень, які полягають у внесенні до Єдиного електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів недостовірних, на думку ОСОБА_1 , відомостей при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, що порушують його права.

Позивач, з огляду на той факт, що він з 05.08.2016р. був виключений з військового обліку як такий, що засуджений до позбавлення волі, а чинним законодавством не передбачено поновлення на військовому обліку виключених, наголошує, що законних підстав для взяття його на військовий облік у відповідача не було. У свою чергу, як зазначає позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2 було проігноровано ту обставину, що він більше не є військовозобов`язаним та не може направлятися на ВЛК, а тому й висновки про нібито порушення правил військового обліку (у застосунку «Резерв+») є безпідставними.

Визначаючись щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що правове регулювання відносин між Державою та громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби закріплено у Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII, згідно з ч.1 ст.1 якого, захист Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

У силу ч.2 ст.17 Закону України «Про оборону України», громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно з законом.

Частиною 3 ст.1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

У відповідності до п.1 «Положення про ТЦК та СП» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022р. за №154), ТЦК та СП є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

З 24.02.2022р. відповідно до вимог Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII в Україні введено режим воєнного стану, який триває і дотепер.

Таким чином, виконання громадянами України, придатними до військової служби, в період дії воєнного стану свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, як і дії відповідних державних органів щодо забезпечення виконання відповідних завдань, урегульовано законом, а тому за загальним правилом не вважається безпідставними.

Водночас, як на одну із обставин необхідності вжиття заходів забезпечення позову, позивач посилається на те, що дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо взяття його на військовий облік, на його переконання, є протиправними.

Втім, колегія суддів зауважує, що на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність ознак протиправності оскаржуваних дій (рішення) суб`єкта владних повноважень, адже встановлення ознак протиправності цього рішення є фактично вирішенням спору по суті, що є неприпустимим на цій стадії судового процесу.

Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення. У свою чергу, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення цієї справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення. Тому, сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачем) рішення чи вчинення дій, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення чи дії є очевидно протиправними і, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, оскільки факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Що ж до наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення (дій) та порушення цим рішенням (діями) прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то Верховним Судом у постанові від 16.05.2019р. у справі №826/14303/18, від 12.02.2020р. у справі №640/17408/19 та від 27.02.2020р. у справі №640/16242/19 вказано, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Таким чином, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними ч.2 ст.2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття таких заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності спірного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до ст.150 КАС України, такі обставини, навіть у разі їх доведення, не є вкрай вагомими підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі, адже, як вже наголошувалося вище, такі обставини підлягають встановленню та доведенню в процесі розгляду справи по суті.

Окрім цього, як свідчать матеріали оскарження, у своїй заяві про забезпечення позову позивач просить заборонити ІНФОРМАЦІЯ_4 здійснювати будь-які дії відносно його призову на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Проте, позивач в обґрунтування обставин, про які ним зазначено в заяві про забезпечення позову, не надав належних доказів, які б на даному етапі розгляду справи давали можливість суду бути переконаним у тому, що оскаржувані рішення дії чи бездіяльність відповідача є «очевидно протиправними» поза обґрунтованим сумнівом.

Верховний Суд у постанові від 03.05.2023р. у справі №640/15534/22 наголосив, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом саме під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Отже, фактичні обставини справи, в тому числі питання щодо правомірності/неправомірності рішень та дій відповідача, на які посилається позивач, підлягають встановленню і доведенню на підставі зібраних у справі доказів та аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, під час вирішення справи по суті.

У той же час, слід зазначити, що дії ж або рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо призову та мобілізації позивача останнім не оскаржуються, а тому визначений ним спосіб забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо призову ОСОБА_1 на військову службу виходить за межі предмету спору.

Також, як на окрему обставину необхідності вжиття заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 посилається на те, що у разі призову його на військового службу, у нього зміниться правовий статус з «військовозобов`язаного» на «військовослужбовця». Окрім того, рішення про призов на військову службу по мобілізації може бути визнано протиправним, і це може мати наслідком звільнення його з військової служби. Як наслідок, за період проходження позивачем військової служби державою будуть витрачені кошти на його грошове, речове та інші види забезпечення до прийняття рішення відповідним суб`єктом владних повноважень про його звільнення з військової служби.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що ймовірне настання певних негативних наслідків для позивача у спірних правовідносинах, на чому наголошує і позивач в апеляційній скарзі, ще не є беззаперечним свідченням необхідності вжиття судом заходів забезпечення позову, адже чинне законодавство передбачає захист порушеного права, в тому числі шляхом оскарження відповідних рішень та дій суб`єкта владних повноважень, чи відшкодування шкоди, заподіяної вчиненими протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, що свідчить про наявність механізмів для відновлення прав позивача, якщо таке буде підтверджено за результатами вирішення спору по суті.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що твердження позивача про можливу та подальшу мобілізацію базуються виключено на припущеннях останнього.

У цьому контексті, колегія суддів не бере до уваги твердження позивача, що застосування заявлених ним заходів забезпечення позову сприятиме збереженню «існуючого становища» у спірних правовідносинах до розгляду справи по суті, оскільки відповідач може прийняти рішення про направлення для проходження військової служби, що може унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав у разі задоволення позову, оскільки наведене не підтверджуються жодними належними та допустимими, у розумінні ст.ст.73,74 КАС України, доказами.

Як наслідок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може спричинити незворотні зміни у правовому становищі позивача, а ймовірність існування ризику, у зв`язку з яким і мали б, на його думку, вживатися заходи забезпечення позову.

Більше того, колегія суддів наголошує, що сталої та аналогічної правової позиції дотримується П`ятий апеляційний адміністративний суд і в постановах від 28.07.2025р. у справі №420/15995/25, від 08.07.2025р. у справі №400/6086/25, від 26.06.2025р. у справі №420/14753/25, від 03.06.2025р. у справі №420/11597/25 та інших.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни відповідної ухвали відсутні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.150,151,308,311,315,316,321,322,325,328,382 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 19.12.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: К.В. Кравченко

В.О. Скрипченко