Справа № 465/10114/25
Суддя: Кушнір Б. Б.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження 2-а/465/293/25
РІШЕННЯ

Іменем України

16.12.2025 м. Львів

Франківський районний суд міста Львова в складі головуючої судді Кушнір Б.Б., з участю секретаря Штокало С.-М. Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5705153 від 12.09.2025,

в с т а н о в и в:

Представник позивача Крижанівського Володимира Петровича (далі також - позивач) адвокат Заяць О.І. звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5705153 від 12.09.2025, посилаючись на те, що 12.09.2025 відносно позивача інспектором СПД (м. Підгайці) відділу поліції (м. Бережани) Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області молодшим лейтенантом поліції Палієм М.І. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 5160918 про накладення на позивача адміністративного стягнення за ч.2 ст.122 КУпАП. З даною постановою позивач не погоджується, оскільки таке рішення є протиправним, а притягнення до адміністративної відповідальності є безпідставним, оскільки він не порушував жодних Правил дорожнього руху та доказів не було надано щодо вчиненого правопорушення. У зв`язку з чим, просить постанову серії ЕНА № 5705153 від 12.09.2025 у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 10.11.2025 поновлено пропущений строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 28.11.2025 замінено неналежного відповідача по даній справі та відкладено судове засідання у справі та про дату, час та місце проведення наступного засідання повідомлено сторін.

08.12.2025 представник відповідача для спростування доводів позову і підтвердження вини позивача з використання сервісу «Електронний суд» подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому здійснено цитування спірної постанови та перераховування норм чинного законодавства, якими керується посадова особа при винесенні постанови про адміністративне правопорушення та долучив відеозапис. У зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні позову позивача через його безпідставність та розгляд справи проводити у відсутності представника відповідача.

15.12.2025 представник позивача для спростування доводів відзиву на позов з використання сервісу «Електронний суд» подав відповідь на відзив, в якому вказав, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив про те, що не погоджується з твердженням позивача про відсутність доказів скоєння ним адміністративного правопорушення та зазначає, що підтвердженням факту скоєння позивачем адміністративного правопорушення є матеріали відеофіксації (що додаються до відзиву), а саме запис «відеореєстратор». Одночасно відповідач зазначає, що стосовно решти відеозаписів котрі підтверджують порушення позивачем норм ПДР та КУпАП, то такі відеозаписи знищені у відповідності до норм Наказу МВС № 1026 від 18.12.2018 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису», що підтверджується відповіддю № від 05.12.2025 наданою начальником СПД №2 (м. Підгайці) Василем Юриком. Проте, як вбачається з відеозапису «відеореєстратор», долученого відповідачем до відзиву на позовну заяву, всупереч твердженням відповідача, позивачем було подано сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, отже пункту 9.4 ПДР позивачем порушено не було. З огляду на викладене, оскаржувана постанова винесена відповідачем безпідставно та з істотним порушенням прав ОСОБА_1 , не відповідає обставинам справи та вимогам Закону, є необґрунтована та непідтверджена достатніми та допустимими доказами, а тому підлягає скасуванню.

16.12.2025 представник відповідача з використання сервісу «Електронний суд» подав додаткові пояснення у справі, до яких зазначив, що у справах, які розглядаються за прискореною процедурою відповідно до статті 286 КАС України, подання такої заяви по суті справи, як відповідь на відзив суперечить імперативній нормі частини 1 статті 269 КАС України, яка не передбачає її для таких видів проваджень. Отже, з врахуванням вищезазначеного, вважає всі доводи та клопотання представника позивача, висловлені в такій заяві, неналежними та необґрунтованими. З врахуванням викладеного, просить врахувати даний факт при прийнятті рішення по справі.

Позивач та представник позивача у судове засідання, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце слухання справи, не з`явились, втім представник позивача у письмовій відповіді на відзив, просив проводити розгляд справи без участі представника відповідача.

Представник відповідача у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи, не з`явився, втім представник відповідача у письмовому відзиві на позовну заяву, просив проводити розгляд справи без участі представника відповідача.

За таких обставин суд вважає, що справу слід розглянути за відсутності сторін, її представників на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, належним чином повідомленого про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи, відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Предметом оскарження у даній справі є постанова серія ЕНА № 5160918 від 07.07.2025 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.122 КУпАП, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою КМ України № 1306 від 10 жовтня 2001 року.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено ст. 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (ст. 3 Закону).

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Згідно з п. 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За змістом ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до ст.40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.

Згідно зі ст.53 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманням правил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У свою чергу, ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких поліцейський може зупиняти транспортні засоби, в тому рахунку, якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах по деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до оскаржуваної постанови, позивач на підставі ч. 2 ст. 122 КУпАП був підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 510 гривень за те, що 12.09.2025 о 14:30:06 год. у с. Сільце, вул. Застав`я, 1, керував транспортним засобом BMW М340І з державним номерним знаком НОМЕР_1 не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим порушив п. 9.4 ПДР України.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353 (далі Закон № 3353), встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306.

Правила дорожнього руху, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України).

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Статтею 14 Закону № 3353 встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пункт 1.3 Правил дорожнього руху визначає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пункт 2.3 ПДР України зобов`язує водія бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну.

Відповідно до пункту 9.1.а ПДР України, попереджувальними сигналами є сигнали, що подаються світловими покажчиками повороту або рукою.

Згідно пункту 9.2.б ПДР України, водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Відповідно до пункту 9.4. ПДР України, подавати сигнал покажчиками повороту або рукою належить завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50-100 м у населених пунктах і за 150-200 м поза ними, і припиняти негайно після його закінчення (подавання сигналу рукою слід закінчити безпосередньо перед початком виконання маневру). Сигнал забороняється подавати, якщо він може бути не зрозумілим для інших учасників руху.

Маневрування (маневр) - початок руху, перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, поворот праворуч чи ліворуч, розворот, з`їзд з проїзної частини, рух заднім ходом (пункт 1.10 ПДР України).

Відтак з приведеної норми слідує, що обов`язок щодо подання сигналів світлового покажчика повороту не ставиться у залежність від наявності чи відсутності дорожніх знаків перед поворотом. Під будь-якою зміною напрямку руху слід розуміти маневр, пов`язаний з незначною зміною напрямку руху по відношенню до повздовжньої осі проїзної частини дороги, яким є поворот праворуч чи ліворуч.

Також суд зазначає, що водій повинен подавати сигнал покажчиками повороту на головній дорозі, якщо він змінює напрямок руху (повертає, перелаштовується, об`їжджає перешкоду), навіть якщо дорога йде прямо чи змінює напрямок, а він продовжує рухатися по ній. Головне це маневр, а не статус дороги; сигнал потрібен для попередження інших учасників руху про намір змінити траєкторію, згідно з п. 9.2 ПДР України.

Положеннями частини 2 статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Зазначена норма має певний перелік доказів, які підтверджують відсутність або наявність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.

Згідно із ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, в тому числі за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року, № 1408/27853 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Пунктом 10 розділу ІІІ тієї ж Інструкції передбачено, що поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.74 КАС України).

Оскільки 12.09.2025 позивач, здійснюючи керування транспортним засобом, виконував правову роль водія, то на нього, як і на інших учасників дорожнього руху, поширюються обов`язки, передбачені ПДР України, зокрема, п. 9.4 ПДР України.

В даному випадку, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП, є підтвердження відповідними доказами факт вчинення адміністративного правопорушення, зокрема даний факт підтверджується записом 2-2-fe26b5a0-d44f-11f0-a830-816f513ca602.m.p4 із відеореєстратора, встановленого у службовому транспортному засобі, з якого вбачається рух транспортного засобу «BMW М340І» номерний знак НОМЕР_1 , котрий, під час виконання маневру повороту ліворуч, не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку (від 14:37 год. 51 сек. по 14:37 год. 54 сек).

Отже, факт порушення позивачем вимог п.9.4 ПДР України підтверджується наданим відповідачем відеозаписом події, на якому зафіксовано факт не увімкнення світлового покажчику повороту при повороті транспортного засобу.

Відтак, суд приходить до висновку, що доводи представника позивача є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а також спростовуються матеріалами справи.

Отже, аналіз фактичних обставин справи, установлених під час її розгляду, у їх взаємному зв`язку та сукупності мотивів, покладених в основу оскаржуваної постанови, надає суду підстави для висновку про доведеність у спірних правовідносинах належними та допустимими доказами вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Як вбачається з постанови серії ЕНА № 5705153 від 12.09.2025, інспектором при притягненні до адміністративної відповідальності позивача за ч.2 ст.122 КУпАП, виконано та дотримано вимоги ст. 33 КУпАП, яка передбачає накладення стягнення за адміністративне правопорушення, про що свідчить розмір штрафу та складає 510 гривень: він є у межах санкції ч.2 ст. 122 КУпАП.

Відтак, судом встановлено, що інспектором у повному обсязі досліджені обставини справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, як це передбачено ст. 252 КУпАП, при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Крім цього, з аналізу зазначених норм КУпАП убачається, що вимога стосовно наявності в постанові у справі про адміністративне правопорушення відомостей щодо фіксації правопорушення в режимі фотозйомки (відеозапису), викладена в частині 4 ст.283 КУпАП, стосується постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі.

Проте у справі, винесена постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 536/583/17.

Відтак, зазначений відеозапис є неналежним доказом по справі, оскільки останній містить інформацію щодо предмета доказування та є допустимим, оскільки отриманий у відповідності до вимог ст.ст.31, 40 Закону України «Про Національну поліцію».

Отже, на відеозаписі, наданому відповідачем до відзиву, зафіксовано факт вчинення позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення. Тому вказаний відеозапис визнаються судом належним доказом по справі.

Відтак, суд приходить до висновку, що доводи позивача є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а також спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В обґрунтування своїх вимог позивач, як при пред`явленні позову до суду, так і в процесі розгляду адміністративної справи не надав суду жодного доказу, які б свідчили про обставини, які б унеможливлювали складання поліцейським оскаржуваної постанови безпідставно.

Частиною 2 ст. 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Натомість, відповідач, в порядку ч.2 ст. 77 КАС України, надав докази до відзиву на позовну заяву. Зокрема, долучено відеозапис по даному факту події, що підтверджує факт правопорушення з боку позивача.

Вказане свідчить про наявність беззаперечних доказів вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Таким чином, суд вважає, що постанова про накладання адміністративного стягнення на позивача, об`єктивність якої підтверджена переглянутими під час судового засідання відеозаписом наданим представником відповідача, є доказом правомірності поведінки суб`єкта владних повноважень у взаємостосунках з позивачем.

Щодо посилань представника позивача на те, що поліцейським не надано позивачу можливості скористатись своїм законним правом на подання пояснень у справі, щоб висловити свої доводи щодо ситуації яка склалася та скористатися правовою допомогою, суд виходить з такого.

З відзиву відповідача вбачається, що внаслідок зволікання позивача із поданням позовної заяви та пропуском належного строку на її подання відеозаписи знищені у відповідності до норм Наказу МВС № 1026 від 18.12.2018 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису», що підтверджується відповіддю № від 05.12.2025 наданою начальником СПД №2 (м. Підгайці) Василем Юриком.

Проте, суд виходить з того, що позивачем також не надано доказів того, що він заявляв клопотання про ознайомлення з доказами, надання йому можливості дати письмові пояснення або скористатися правовою допомогою. Отримуючи постанову позивач мав можливість зазначити свої заперечення, а також мав можливість подати письмові клопотання та пояснення.

Разом з тим, позивач також не звертався до відповідача щодо оскарження дій працівників поліції для притягнення їх в дисциплінарному порядку.

Тобто позивачем не було вчинено дій щодо реалізації свого права у відповідності до ст.268 КУпАП.

За такого, суд виходить з того, що позивач мав можливість використати свої права в ході розгляду справи, а саме і надати пояснення і скористатися правовою допомогою, надати докази на підтвердження відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

При цьому, суд зазначає, що можливість реалізації особою своїх прав на юридичну допомогу адвоката, участь у розгляді справи, надання пояснень та подання доказів на спростування наявності складу правопорушення передбачена також шляхом оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення до суду.

У свою чергу, відсутність захисника при винесенні оскаржуваної постанови, не є порушенням прав та інтересів позивача, оскільки він реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення в суді в порядку адміністративного судочинства, а тому подальший захист прав і свобод особи їй забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Зважаючи на вищенаведене та особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, доводи про те, що інспектор поліції порушив ст.268 КУпАП, є необґрунтованими.

За таких обставин, судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення процедури розгляду справи або порушення прав позивача під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності та/або будь-яким чином свідчили про перевищення службових повноважень інспектором поліції відносно позивача. Зміст постанови відповідає вимогам ст.ст. 283, 284 КУпАП.

Разом з тим, позивачем не представлено докази, які спростовують обставини, викладені інспектором в постанові про притягнення його до адміністративної відповідальності, відтак, судом розцінюються необґрунтованими доводи позивача щодо відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП, та як спосіб уникнення ним адміністративної відповідальності при накладенні адміністративного стягнення.

Отже, аналіз фактичних обставин справи, установлених під час її розгляду, у їх взаємному зв`язку та сукупності мотивів, покладених в основу оскаржуваної постанови, надає суду підстави для висновку про доведеність у спірних правовідносинах належними та допустимими доказами вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Відтак, судом встановлено, що відповідачем у повному обсязі досліджені обставини справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, як це передбачено ст. 252 КУпАП, при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Водночас під час розгляду цієї справи судом не встановлено порушень процедури, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини в справі "O'Halloran and Francis v. the United Kingdom" будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

З огляду вищевказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржувана постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення та застосувати адміністративне стягнення за вищевказане правопорушення, доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність позивачем у межах розгляду даної справи надано не було і судом таких обставин не встановлено.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає, що відповідач, при прийнятті спірної постанови, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доказів, які б спростували факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, чи можливість звільнення від адміністративної відповідальності судом не встановлено.

Згідно з ч. 3 ст. 241 КАС України, судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Разом з тим, на час судового розгляду справи особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України.

Пунктом 3 ч.3 ст.286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач довів факт вчинення позивачем правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, тому постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 5705153 від 12.09.2025 необхідно залишити без змін, а позов без задоволення.

Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з ст.132 КАС України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом вимог ст.139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача судові витрати понесені останнім не відшкодовуються.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем не підлягають відшкодованою.

Керуючись ст.ст. 6, 8, 9, 20, 44, 47, 77, 90, 139, 143, 192, 210-211 229, 241-246, 250, 268 КАС України -

у х в а л и в :

Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5705153 від 12.09.2025 на ОСОБА_1 у виді штрафу в сумі 510 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, - залишити без змін.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5705153 від 12.09.2025, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, , місцезнаходження: м. Тернопіль, вул. Валова, буд. 11.

Повне судове рішення складено 22.12.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.