Справа № 320/10990/23
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року м. Київ № 320/10990/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києва та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, в якому позивач з урахуванням уточненого позову просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києва та Київській області від 02.11.2022 № 573 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києва та Київській області від 07.11.2022 № 4462 про скасування посвідки на постійне проживання ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києва та Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 02.11.2022 № 573 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що з 2016 року проживає в Україні і отримав посвідку на постійне проживання. Зауважив, що у зв`язку із ситуацією яка склалася в Україні в січні 2022 виїхав за межі території України та у листопаді 2022 року не зміг повернутися, оскільки відповідачем було прийнято оспорювані рішення про скасування йому дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, у зв`язку з надходженням від Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України подання про скасування дозволу на імміграцію.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2023 суд відмовив у задоволенні заяви представника громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також суд витребував від відповідача: належним чином засвідчену копію особової справи позивача; належним чином засвідчені копії заяви про видачу посвідки на постійне проживання громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ; письмові пояснення з нормативно-правовим обґрунтуванням щодо підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 .

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що у спірних правовідносинах питання про скасування дозволу на імміграцію позивачу ініційоване Департаментом захисту національної державності Служби безпеки України. На підставі викладеної у поданні інформації прийнято рішення № 573 від 02.11.2022 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пунктів 3 та 4 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», який був виданий 28.09.2017. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 від 12.11.2020 скасована на підставі вимог підпункту 1пункту 64 Порядку оформлення № 321. На думку відповідача оскаржувані позивачем рішення є обґрунтованими та прийнятими в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Позивач не погоджуючись з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов подав до суду відповідь на відзив.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання представника громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 та клопотанні представника відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Служби безпеки України відмовити.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , проживав в Україні з 2016 року та документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 від 12.11.2020. У 2017 році отримав реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

19.08.2017 позивач звернувся до Дніпровського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону Україні «Про імміграцію», як батько громадянина України (син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув громадянств України на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України».

28.09.2017 Дніпровським відділом ГУДМС прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну па підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

29.09.2017 позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 та в подальшому, у порядку обміну № 90004547 від 12.11.2020, терміном дії до 11.11.2030.

28.09.2022 на адресу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби надійшло подання Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 23.09.2022 №5/1/1-5746 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до зазначеного подання, у ході здійснення контррозвідувальних заходів у рамках контррозвідувальної справи № 68, заведеної відповідно до ст. 6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» було встановлено, що ОСОБА_1 (документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 від 12.11.2020 року) налагодив контакти з представниками спеціальних служб рф та за їх вказівками сприяє у незаконному перетині державного кордону України (поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон) з території країни-агресора та білорусії іноземними найманцям та членам диверсійно-розвідувальних груп. Також зазначена особа причетна до організації незаконної легалізації в Україні іноземців, які прибули на територію нашої держави каналом міжнародного студентського обміну з метою навчання у закладах вищої освіти, надає через свої невстановлені зв`язки (в тому числі представників ЗВО, органів державної влади та місцевого самоврядування України) іноземним студентам відрахованим із ЗВО, сприяння у незаконному перетині державного кордону поза встановленими пунктами пропуску з України до каїн Західної Європи. Окрім того, на даний час вказаний іноземець контактує із невстановленими громадянами рф в спілкуванні з якими підтримує проведення країною-агресором війни проти України. Разом з тим, за період перебування на території України ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема:

26.12.2017 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн;

06.11.2019 Управлінням патрульної поліції в Житомирській області за ч.1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн;

22.04.2020 Новоград-Волинським відділом поліції ГУ НП в Житомирській області за ч.5 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 грн;

23.04.2021 Управлінням патрульної поліції в Рівненській області за ч.1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн;

26.08.2021 Управлінням патрульної поліції у м. Києві за ч.3 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 грн.

Згідно відомостей зазначеного подання, на даний час є підстави вважати, що перебування згаданого іноземця на території України становить загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, здоров`ю, правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

З огляду на викладене ініційовано питання про прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі вимог пунктів 3 та 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», оскільки його дії становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні та це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

02.11.2022 т.в.о. начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області було затверджено висновок за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 , яким запропоновано скасувати рішення Дніпровського РВ ГУДМС України в м. Києві від 28.09.2017 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 від 12.11.2020.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 02.11.2022 № 57 про скасування дозволу на імміграцію в Україні на підставі пунктів 3 та 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 28.09.2017 громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 від 12.11.2020 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

07.11.2022 Управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , виданої громадянину Пакистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Позивач не погоджуючись із рішеннями відповідача про скасування посвідки на постійне проживання в Україні та дозволу на імміграцію звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначений Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні - це іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2021 № 2491-ІІІ визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до визначення наданого, у статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно із п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (в подальшому Порядок № 321).

Приписами пункту 1 Порядку № 321 обумовлено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п. 64 Порядку № 321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію;

2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

3) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із п. 65 Порядку № 321, рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.

Відповідно до п. 67 Порядку № 321, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

Згідно із п. 68 Порядку № 321, іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю та якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Частинами другою, третьою статті 13 Закону № 3773-VІ обумовлено, що за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Як встановлено судом, громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 заборонено в`їзд на територію України в інтересах забезпечення національної безпеки України. Не погоджуючись з вказаним рішенням про заборону в`їзду на територію України, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, за результатами розгляду якого Київським окружним адміністративним судом було прийнято рішення від 12.06.2023 у справі № 320/3090/23 за позовом громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною та скасування постанови Служби безпеки України про заборону в`їзду Громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 № 5/1/1-10292 від 10.11.2022.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.06.2023 у справі № 320/3090/23, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2024, у задоволенні адміністративного позову громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_5 до Служби безпеки України про визнання протиправною та скасування постанови відмовлено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі по тексту Порядок № 1983).

Приписами пункту 21-24 Порядку №1983 обумовлено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Відповідно до п. п. 6, 9, 19 ст. 1, п. 5 ст. 3, ч. 1, 2 ст. 12, ч. 4 ст. 18 Закону України «Про національну безпеку України», загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України. Національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз. Стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки. Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України. Сектор безпеки і оборони України складається з чотирьох взаємопов`язаних складових: сили безпеки; сили оборони; оборонно-промисловий комплекс; громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки. Функції та повноваження складових сектору безпеки і оборони визначаються законодавством України. До складу сектору безпеки і оборони входять: Міністерство оборони України, Збройні Сили України, Державна спеціальна служба транспорту, Міністерство внутрішніх справ України, Національна гвардія України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна міграційна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Служба безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Служба судової охорони, Управління державної охорони України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Апарат Ради національної безпеки і оборони України, розвідувальні органи України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну військово-промислову політику. Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності, а також надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Указом Президента України від 14.09.2020 р. N 329/2020 введено в Стратегію національної безпеки України, відповідно до п. 19 якої Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської Федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу.

Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022, затвердженого Законом України N 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який внаслідок продовження триває.

Відповідно до п. п. 3, 6, 9 та 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 № 2469-VIII (в подальшому Закон № 2469-VIII), громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз; загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону № 2469-VIII, до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Служба безпеки України, Державна міграційна служба України.

Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону № 2469-VIII, Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.

Статтею 1 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» унормовано, що контррозвідувальна діяльність - спеціальний вид діяльності у сфері забезпечення державної безпеки, яка здійснюється з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів, спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України.

Статтею 5 зазначеного Закону передбачено, що спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України.

Відповідно до ст. 1, п.1-1, 13 ст. 24 Закону України «Про службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-ХІІ (далі по тексту Закон № 2229-XII) Служба безпеки України - державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана: здійснює розвідувальну діяльність; брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2292-ХІІ систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України.

Так, в ході судового розгляду судом було встановлено, що оскаржувані рішення прийнято відповідачем на підставі подання Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 23.09.2022 №5/1/1-5746 про скасування дозволу на імміграцію в України та посвідки на постійне проживання громадянину Пакистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Статтею 10 Закону № 2292-ХІІ обумовлено, що Центральне управління Служби безпеки України відповідає за стан державної безпеки, координує і контролює діяльність інших органів Служби безпеки України. До його складу входять апарат Голови Служби безпеки України та функціональні підрозділи: розвідки, контррозвідки, військової контррозвідки, захисту національної державності, боротьби з корупцією і організованою злочинною діяльністю, інформаційно-аналітичний, оперативно-технічний, оперативного документування, слідчий, урядового зв`язку, по роботі з особовим складом, адміністративно-господарський, фінансовий, військово-медичний та інші згідно з організаційною структурою Служби безпеки України.

Функціональний підрозділ розвідки у складі Центрального управління Служби безпеки України має статус розвідувального органу Служби безпеки України.

З огляду на викладене нормативно-правове регулювання судом встановлено, що Служба безпеки України, як державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, наділена компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, окрім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їхньому виникненню, а також локалізацію та усунення загроз. При цьому, до Центрального управління Служби безпеки України входять підрозділи, зокрема захисту національної державності, що свідчить про оформлення подання про скасування дозволу на імміграцію в України та посвідки на постійне проживання громадянину Пакистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Департаментом захисту національної державності Служби безпеки України як уповноваженим підрозділом Служби безпеки України. З огляду на викладене, суд відхиляє твердження сторони позивача стосовно того, що подання оформлене неналежним органом.

Суд зазначає, що вказане подання про скасування дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне проживання, підготовлене в межах компетенції, визначеної чинним законодавством та направлене відповідачу у порядку, передбаченому Порядком № 1983.

Крім того, позивачем ані з позовом, ані під час розгляду справи у суді не подано доказів, які б спростовували відомості, вказані у подані Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України.

Щодо посилання позивача на можливе порушення місячного строку розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію Місбаху Аділу, який передбачено пунктом 22 Порядку № 1983, суд зазначає про таке.

Як встановлено судом, подання надійшло до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 28.09.2022, а рішення про скасування дозволу на імміграцію було прийнято уповноваженим органом 02.11.2022, що вказує на пропуск місячного строку для вивчення подання та прийняття відповідного рішення. Проте вказане порушення не є істотним порушенням процедури, внаслідок якої могли б бути порушені права та інтереси позивача. Окрім того, порушення строку розгляду подання є такою обставиною, за наявністю якої чинне законодавство прямо не визначає такого наслідку як протиправність рішення, прийнятого за відповідною процедурою.

Суд в цьому аспекті вважає необхідним звернути увагу на наступну правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду постанов КАС ВС у справі 825/2328/16 від 22 травня 2020.

«При цьому, Верховний Суд зазначає, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».

Таким чином, суд дійшов висновку, що порушення строку розгляду подання Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України та не запрошення позивача на розгляд питання про скасування дозволу на імміграцію, з урахуванням викладених й поданні обставин, не вплинуло безпосередньо на зміст (підстави) оскаржуваних рішень. Відтак доводи сторони позивача в цій частині суд відхиляє.

Щодо посилань позивача на ту обставину, що територіальний підрозділ ДМС не вказав у жодному документів, які дії ОСОБА_6 підпадають під ознаки передбачені пунктами 3 та 4 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», суд зазначає, що територіальний орган лише вивчає у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію та аналізує зазначену інформацію.

Щодо посилання позивача на порушення основоположних прав людини, зокрема через скасування дозволу на імміграцію, та неможливість повернення в Україну до сина ОСОБА_7 , суд зазначає, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки, вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 р. у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 р. у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 р. у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 р. у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 р. у справі № 211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26.01.2022 р. у справі № 200/9761/20-а).

Крім того, саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дитини, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави, відповідно до статті 8 Конвенції.

Також, суд зазначає, що оскільки на території України з 24.02.2022 р. триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, то здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, в якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення ефективного реагування держави на загрози її безпеці.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 29.05.2023 р. у справі № 522/5683/22.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору немає.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.