Справа № 460/21222/25
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
з питань забезпечення позову
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Н.В. Друзенко, розглянувши заяву позивача з питань забезпечення адміністративного позову по справі за позовом
доВійськової частини НОМЕР_1 в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2
До Рівненського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частина НОМЕР_1 в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 (далі - відповідач) про: визнання протиправною відмови командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 у видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 , з військової служби за сімейними обставинами; зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ про звільнення ОСОБА_1 , з військової служби у Збройних Силах України за сімейними обставинами (у зв`язку із загибеллю рідного брата під час виконання обов`язків військової служби у складі миротворчої місії в Югославії), передбачених абзацом п`ятим пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Ухвалою суду від 24.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
18.12.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення адміністративного позову шляхом: заборони командуванню військової частини НОМЕР_1 вчиняти дії щодо направлення/ переведення/ переміщення ОСОБА_1 для проходження військової служби до іншої військової частини/підрозділу/формування до набрання законної сили рішенням суду в цій справі; дозволу ОСОБА_1 проходити лікування та реабілітацію поза межами військової частини НОМЕР_1 до набрання законної сили рішенням суду в цій справі.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначає, що з 16.08.2025 позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації. 23.09.2025 подав рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військову службу та військовий обов`язок", а саме у зв`язку із загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_1 рідного брата ОСОБА_3 під час виконання військового обов`язку в ході миротворчої місії ООН в місті Сараєво, республіка Югославія. 05.11.2025 представник позивача через мобільний застосунок "Viber" отримав примірник відповіді на рапорт від 23.09.2025, згідно з якою у звільненні позивача з військової служби було відмовлено, оскільки при подачі рапорту не подано документи, що підтверджують смерть (загибель) його брата в період, передбачений в абзаці шістнадцятому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". При цьому, попередньо позивач був госпіталізований до КНП "Центральна міська лікарня" Рівненської міської ради з діагнозом лівобічна вправима пряма пахова кила, де 26.08.2025 проведено оперативне втручання під спінальною анестезією: герніотомія, аллопластика гиржових воріт за Ліхтенштейном. Також, 30.09.2025 року був госпіталізований з діагнозом пневмонія. Наразі позивач перебуває на лікуванні в місті Чернівці. Представник наголошує, що перенесення операції, лікування пневмонії потребує відновлення організму позивача, а фізичні навантаження військовослужбовця не будуть сприяти швидкому видужанню. Відтак, стан здоров`я ОСОБА_1 унеможливлює його перебування у військовій частині. Наведене, на переконання представника, може ускладнити виконання рішення суду в цій справі у майбутньому.
За правилами частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 154 КАС України, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.
Таким чином, розгляд заяви про забезпечення позову у судовому засіданні здійснюється виключно у разі, якщо матеріали адміністративної справи та заяви про забезпечення позову перешкоджають можливості об`єктивного розгляду заяви без участі сторін.
Проте, у даному випадку, дослідивши матеріали адміністративного позову та заяви про забезпечення позову, суд вважає за можливе розглянути вказану заяву без повідомлення учасників справи.
Перевіривши правову та фактичну обґрунтованість заяви про забезпечення позову, враховуючи наведені позивачем (його представником) підстави для вжиття таких заходів, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Рішенням Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

За приписами частини першої статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 150 КАС України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За приписами частини першої статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною другою статті 151 КАС України визначено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18, від 30.09.2019 у справі № 420/5553/18 та від 13.07.2023 у справі № 640/16003/22.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими (репутаційними, службовими, іншими) наслідками.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 21.09.2023 у справі № 580/244/23.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

В контексті наведеного, оцінюючи доводи та аргументи заявника, суд зауважує, що вони не є достатніми та переконливими для висновку про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову за правилами, встановленими статтями 150-151 КАС України.

Зокрема, на думку представника позивача, невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити поновлення порушених прав позивача з тих мотивів, що стан його здоров`я унеможливлює його перебування у військовій частині.

Разом з тим, ні до позовної заяви, ні до заяви про забезпечення позову не додано жодних доказів, на підставі яких суд може оцінити актуальний стан здоров`я позивача, тобто обставину якою адвокат обґрунтує необхідність вжиття заходів забезпечення позову. Також, жоден з наданих стороною позивача медичних документів (медична картка стаціонарного хворого № 28132(25) від 30.09.2025, медична картка стаціонарного хворого № 28132(25) від 22.10.2025, медична картка стаціонарного хворого № 9381 від 03.11.2025, довідка військово-лікарської комісії № 2025-0901-1020-1946-3 від 01.09.2025, довідка про перебування на лікуванні № 150 від 02.10.2025, консультаційний висновок лікаря загальної практики та сімейної медицини (амбулаторна картка № 338336) від 15.12.2025) не містить застереження про неможливість перебування та проходження реабілітації позивачем у військовій частині.

Крім того, суд наголошує, що право на лікування (реабілітацію після оперативного втручання), в т.ч. поза межами військової частини, реалізується військовослужбовцем в порядку, встановленому статтею 11 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII та розділом 6 "Збереження і зміцнення здоров`я військовослужбовців" частини ІІ Статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV.

Разом з тим, заява про забезпечення позову не містить жодного обґрунтування та доказів з приводу реалізації позивачем такого права та відмови відповідача в наданні можливості позивачу реалізувати таке право.

Крім того, суд враховує, що предметом спору у цій справі є визнання протиправною відмови командира військової частини НОМЕР_1 у видачі наказу про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами з підстав, визначених абзацом п`ятим пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а також зобов`язання останнього винести такий наказ.

Водночас, у заяві про забезпечення позову представник позивача просить заборони командуванню військової частини НОМЕР_1 вчиняти дії щодо направлення/ переведення/ переміщення ОСОБА_1 для проходження військової служби до іншої військової частини/підрозділу/формування до набрання законної сили судовим рішенням у цій адміністративній справі.

При цьому, позивач не оскаржує у позові дії військової частини щодо свого переміщення до інших військових частин, військових формувань, відтак вчинення дій щодо можливого переміщення заявника у формі зміни місця проходження таким військової служби, не є нерозривно пов`язаними з підставами та предметом адміністративного позову. Такі дії відповідача не є предметом заявленого спору.

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає, що запропонований позивачем захід забезпечення позову шляхом заборони вчиняти вказані вище дії щодо направлення/переведення позивача по службі не відповідає порушеному праву позивача за захистом якого він звернувся до суду та не може бути застосований судом.

Суд також зазначає, що решта обставин, про які зазначено у заяві про забезпечення позову є предметом розгляду справи, а тому, законність відповідних дій відповідача, їх оцінка повинна бути надана судом з урахуванням доказів та посилань, якими обґрунтовує відповідач свої заперечення та пояснень інших учасників справи при розгляді справи по суті з дотриманням вимог процесуального закону.

Верховний Суд у постанові від 03.05.2023 у справі № 640/15534/22 вказав, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Крім того, у заяві про забезпечення позову не зазначено про конкретні негативні наслідки невідворотного характеру, які можуть спричинити порушення прав заявника в такій мірі, що для їх відновлення необхідно було б докласти значних зусиль, або захист цих прав був би неможливий без вжиття судом заходів забезпечення позову. Ухвала суду про забезпечення позову не може ґрунтуватись на припущеннях чи змодельованих позивачем (його представником) ймовірних ситуаціях.

Також заявник не навів докази того, що військовою частиною НОМЕР_1 вчиняються чи в обов`язковому порядку будуть вчинені дії, спрямовані на направлення чи переведення ОСОБА_1 як військовослужбовця для проходження військової служби під час мобілізації на особливий період до іншого місця служби або іншої військової частини до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Твердження заявника, визначені у заяві як обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, сформульовані як можливість/ймовірність, яка ґрунтується тільки на припущеннях. А тому посилання заявника на випадок можливого настання негативних наслідків чи порушення прав в майбутньому не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також, суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

З системного аналізу наведених вище процесуальних норм слідує, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, а тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.

Отже, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини такого звернення, у зв`язку із чим обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Тобто, заявник повинен надати суду належні та допустимі докази наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі та неможливості захисту прав, свобод та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову.

Враховуючи наведене, зміст заяви про забезпечення адміністративного позову не дозволяє суду дійти переконливого висновку про існування обставин, які згідно з положеннями статті 150 КАС України є підставою для забезпечення позову, у зв`язку з чим у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись статтями 150-158, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №460/21222/25 відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Повний текст ухвали складений 19 грудня 2025 року.

Суддя Н.В. Друзенко