Справа № 380/9187/25
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/9187/25 пров. № А/857/41569/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Глушка І.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку пиьсмового провадження в електронній формі в місті Львові апеляційну скаргу Міністерства культури та інформаційної політики України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року у справі № 380/9187/25 за адміністративним позовом Малого приватного підприємства «КОНДОР» до Міністерства культури та інформаційної політики України про визнання дії та бездіяльності протиправними (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Мартинюком В.Я. в м. Львові 08.09.2025 в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство «КОНДОР» (далі МПП «КОНДОР», позивач) звернулося з позовом до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України (далі відповідач, Міністерство), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не розгляду заяви AW01:2652-6245-3024-4634 від 24.03.2025 року про погодження проектної документації об`єкту «Реконструкція будівлі магазину з пристосуванням горищаного простору під офіси за адресою: Львівська область, Стрийський район, місто Миколаїв, вулиця Шептицького, 9-А»;

- зобов`язати погодити проектну документацію об`єкту «Реконструкція будівлі магазину з пристосуванням горищаного простору під офіси за адресою: Львівська область, Стрийський район, місто Миколаїв, вулиця Шептицького, 9-А» та ввести погодження проектної документації об`єкту «Реконструкція будівлі магазину з пристосуванням горищаного простору під офіси за адресою: Львівська область, Стрийський район, місто Миколаїв, вулиця Шептицького, 9-А» у Єдину державну електронну систему у сфері будівництва.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що Міністерством зазначену заяву № AW01:0021-8218-2908-8802 було розглянуто у встановленому порядку та у визначений законодавством строк. За результатами її розгляду позивачу було надано мотивовану відмову (вихідний МКСК № 12/13/156-25 від 20.02.2025), що підтверджується відповідними документами (копія знаходиться в матеріалах справи). Додатково зазначаємо, що в електронній системі документообігу МКСК є повторна заява від 20.03.2025 № AW01:2652-6245-3024-4634 (вхідний МКСК від 24.03.2025 № 405/11-25) від МПП «Кондор» щодо погодження проєктної документації на об`єкт: об`єкту «Реконструкція будівлі магазину з пристосуванням горищаного простору під офіси за адресою: Львівська область, Стрийський район, місто Миколаїв, вулиця Шептицького, 9-А» після розгляду якої також було надано відмову у погодженні (вихідний МКСК № 12/113/316-25 від 17 .04.2025).

Також вказує, що згідно проєкту «Реконструкція будівлі магазину з пристосуванням горищаного простору під офіси за адресою: Львівська область, Стрийський район, м. Миколаїв, вул. Шептицького, буд. 9-А» об`єкт вже побудований (фото в проєктній документації «Паспорт фасадів», додано позивачем до матеріалів справи) та на фото вбачається, що об`єкт побудований впритул до об`єкту архітектури, який є об`єктом культурної спадщини на території м. Миколаїв та пропонований до взяття на облік «Кам`яниця родини графа С. Скарбка» (банк «Україна»), перша пол. ХІХ ст. вул. Шептицького, 9.

Додатково зазначає, що погодження проекту є його дискреційними повноваженнями.

Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив у задоволенні такої відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Справа розглядається в порядку письмового провадження згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач є власником земельної ділянки та нежитлової будівлі магазину, які знаходяться за адресою Львівська область, Стрийський район, м. Миколаїв, вул. Шептицького, 9а, що підтверджується Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.02.2019 року за номером НВ-019 та Витягом з Державного реєстру речових прав від 01.02.2024 року за № 364063979.

Наказом Відділу архітектури, містобудування та архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області від 09.09.2024 року № 100-09 09 М затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкту будівництва: «Реконструкція будівлі магазину з пристосуванням горищного простору під офіси за адресоюю: Львівська область, Стрийський район, м.Миколаїв, вул.Шептицького, 9-А», замовник позивач.

Згідно згаданих містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва, такий знаходиться в межах історичного ареалу згідно генерального плану м. Миколаєва.

На основі завдань на проектування та згаданих містобудівних умов та обмежень розроблено Робочий проект «Реконструкція будівлі магазину з пристосуванням горищного простору під офіси за адресоюю: Львівська область, Стрийський район, м. Миколаїв, вул. Шептицького, 9-А» та отримано експертний звіт №1272/24 від 16.12.2024 року.

З метою отримання погодження проектної документації позивач через Єдину державну електронну систему у сфері будівництва звернувся до відповідача із заявою № AW01:0021-8218-2908-8802.

За наслідками розгляду даної заяви відповідач надіслав лист № 12/13/156-25 від 20.02.2025 року, яким відмовив у погодженні згаданої проектної документації.

В подальшому позивач через Єдину державну електронну систему у сфері будівництва звернувся до відповідача із заявою № AW01:2652-6245-3024-4634 для отримання погодження проектної документації.

Листом № 12/113/316-25 від 07.04.2025 року відповідач відмовив у погодженні проектної документації з покликанням на попередню відмову.

Не погодившись із вищевказаними відмовами, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу змісту листів відповідача № 12/13/156-25 від 20.02.2025 року та № 12/113/316-25 від 07.04.2025 року встановлено, що перший містить перелік норм законодавства та рішення про відмову у погодженні проектної документації без зазначення підстав такої відмови та оцінки чи аналізу поданих документів, а другий - відсилку до першого.

Як наслідок, такі листи про відмову в погодженні проектної документації, хоч і надані у визначений законодавством строк, не можуть уважатись обґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини як одного з головних елементів національних інтересів України з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначаються Законом України від 8 червня 2000 року № № 1805-III «Про охорону культурної спадщини», з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон України № 1805-III).

Згідно з пунктом 14 статті 5 Закону України № 1805-III,до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, належить погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини.

Відповідно до частини першої статті 6-1 Закону України № 1805-III дозволи, погодження і висновки, передбачені цим Законом, надаються органами охорони культурної спадщини безоплатно.

Частиною другою вищевказаної норми передбачено, що рішення про надання або про відмову в наданні дозволу, погодження чи висновку приймається органом охорони культурної спадщини протягом одного місяця з дня подання фізичною чи юридичною особою відповідних документів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною третьою статті 6-1 Закону України № 1805-III встановлено, що набуття суб`єктом господарювання права на провадження будь-яких дій щодо здійснення господарської діяльності на об`єктах культурної спадщини за декларативним принципом забороняється.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому воєнний стан продовжувався та діє по цей час.

постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 р. № 722 «Деякі питання здійснення дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві в умовах воєнного стану» (далі Постанова № 772) визначено особливості надання послуг з питань дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві на період дії воєнного стану в Україні та протягом одного року з дня припинення чи скасування воєнного стану.

Зокрема, абзацом одинадцятим підпункту 1 пункту 1 Постанови № 722 установлено, що на період дії воєнного стану в Україні та протягом одного року з дня припинення чи скасування воєнного стану замовник звертається за погодженням проектної, науково-проектної документації/отриманням дозволу до органу охорони культурної спадщини з використанням електронного кабінету в Електронній системі. Орган охорони культурної спадщини надає письмове погодження або обґрунтовану відмову в його наданні, або інформацію про те, що проектна, науково-проектна документація не підлягає погодженню відповідно до вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини та законодавства у сфері містобудівної діяльності, протягом 30 календарних днів з дня звернення шляхом завантаження листа з накладеним кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи такого органу в Електронну систему відповідно до Порядку ведення Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 2021 р. № 681. Дозвіл або обґрунтовану відмову в його наданні орган охорони культурної спадщини надає протягом 10 календарних днів з дня звернення шляхом завантаження листа з накладеним кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи такого органу в Електронну систему, відповідно до Порядку ведення Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 2021 р. № 681. У разі ненадання протягом строку, визначеного цим абзацом, погодження/дозволу або ненадання обґрунтованої відмови в наданні погодження/дозволу органом охорони культурної спадщини або інформації про те, що проектна, науково-проектна документація не підлягає погодженню відповідно до вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини та законодавства у сфері містобудівної діяльності, така проектна документація, науково-проектна документації вважається погодженою за замовчуванням, а дозвіл вважається наданим за замовчуванням.

Аналізуючи вищенаведене положення, колегія суддів зазначає, що на відповідача покладений обов`язок надати погодження або обґрунтовану відмову у погодженні проектної документації.

Дослідивши лист від 20.02.2025 року № 12/13/156-25, яким відповідач вперше відмовив у погодженні згаданої проектної документації, колегія суддів встановила, що такий містить перелік норм законодавства та рішення про відмову у погодженні проектної документації без зазначення підстав такої відмови та оцінки чи аналізу поданих документів.

Також містить покликання на те, що у межах історичного ареалу опрацюванню проектної документації на будівництво, реконструкцію будівель і споруд повинно передувати розроблення історико містобудівних обґрунтувань. Погодження цих історико-містобудівних обґрунтувань здійснює органом охорони культурної спадщини Львівської ОДА.

Відповідно до Постанови № 722 та наказу Міністерства культури та інформаційної політики від 08.08.2022 року № 279 «Про надання адміністративних послуг у сфері охорони культурної спадщини через Єдину державну електронну систему у сфері будівництва» Міністерством культури та інформаційної політики прийнято наказ від 25.10.2022 року № 401 «Про внесення змін до деяких наказів МКІП щодо надання адміністративних послуг у сфері охорони культурної спадщини».

Цим наказом затверджено Інформаційну картку адміністративної послуги погодження науково-проектної документації на виконання робіт із консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування пам`ятки національного значення, у період дії правового режиму воєнного стану, яка містить виключний перелік підстав для відмови у наданні адміністративної послуги, а саме: 1) подання заявником неповного пакета документів; 2) виявлення в документах, поданих заявником, недостовірних відомостей; 3) невідповідність запропонованих проектних рішень спеціальним режимам використання пам`ятки культурної спадщини; 4) загроза руйнування чи пошкодження характерних властивостей пам`ятки, що становить її історико-культурну цінність, за наслідками реалізації передбачених проектних рішень; 5) відсутність укладеного охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, з дійсним наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Тобто, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 826/6029/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Крім того, апеляційний суд також вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Suominen v. Finland», заява № 37801/97, пункт 36), відповідно до якої орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Отже, критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.

З огляду на вищенаведені норми та практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, колегія суддів уважає, що лист відповідача про відмову в погодженні проекту буде обґрунтованим за умови співставлення документів з підставам відмови.

Крім того, 19 березня 2025 року позивач отримав відповідь із Департаменту архітектури та містобудування Львівської обласної державної адміністрації на звернення, зареєстроване в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва від 21.02.2025 року № AW01:3045-6795-1943-3923, щодо погодження проектної документації, в якому зазначено, що надання погодження проектної документації «Реконструкція будівлі магазину з пристосуванням горищаного простору під офіси за адресою: Львівська область, Стрийський район, місто Миколаїв, вулиця Шептицького, 9-А» не належить до повноважень департаменту архітектури та розвитку містобудування облдержадміністрації відповідно до пункту 9 частини першої статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Також зазначено: «Додатково повідомляємо, що оскільки об`єкт будівництва розташований в межах історичного ареалу м. Миколаєва, відповідно до пункту 14 статті 5 Закону погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних, та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм та проектів, реалізація яких може позначатися на об`єктах культурної спадщини належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізовує державну політику у сфері охорони культурної спадщини Міністерства культури та стратегічних комунікацій України».».

Після відповіді департаменту, позивач повторно звернувся до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України із заявою № AW01:2652-6245-3024-4634 (вхідний № 405/11-25 від 24.03.2025 року).

17.04.2025 року за вих. № 12/13/316-25 Міністерство культури та стратегічних комунікацій України проінформувало, що: «Проектну документацію за реєстраційним номером PD01:9803-2440-1905-8177 № 10/09-02-2024 від 10.09.2024 (розробник Гриник Андрій Романович) було розглянуто на Заяву № AW01:0021-8218-2908-8802 та відмовлено у її погодженні (вихідний від 20.02.2025 № 12/13/156-25).

Тобто, Міністерство культури та стратегічних комунікацій України повторно дало відповідь на звернення позивача AW01:0021-8218-2908-8802 але не розглянуло та не надало відповіді на другу заяву позивача № AW01:2652-6245-3024-4634.

Тобто відповідач не врахував лист Львівської обласної державної адміністрації, не надав жодної відповіді на повторне звернення позивача, формально пославшись на відповідь по першому зверненню.

Апеляційний суд зазначає, що у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Аналізуючи вищенаведені норми, а також абзац одинадцятим підпункту 1 пункту 1 Постанови № 772, яким передбачено, що у разі ненадання обґрунтованої відмови протягом 30 днів органом охорони культурної спадщини погодження проектної документації вважається погодженим за замовчуванням, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги у повному обсязі, відповідно підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Щодо покликань апелянта на дискреційні повноваження, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

З приводу доводів апеляційної скарги про виключну компетенцію відповідача апеляційний суд зазначає наступне.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Наведена правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.11.2019р. у справі № 227/3208/16-а.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких обираючи спосіб захисту порушеного права слід зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менш, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

При цьому, колегія суддів враховує, що виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Дискреційними повноваженнями є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, відповідач вважає свої повноваження дискреційними помилково, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно з законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Однак як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Суд звертає увагу, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Апеляційним судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач двічі звертався до відповідача із відповідною заявою.

Однак, відповідь щодо першої заяви належним чином не вмотивована, а щодо другої жодним чином не вмотивована.

Вказані обставини дають суду правові підстави щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки такий спосіб захисту порушеного права позивача, буде належним, ефективним та повним.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи норми статті 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства культури та інформаційної політики України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року у справі № 380/9187/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді І. В. Глушко
Н. М. Судова-Хомюк