Справа № 990/249/24
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа №990/249/24
адміністративне провадження №П/990/249/24
суддів Верховного Суду Уханенка С.А., Жука А.В. на рішення Верховного Суду від 11 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Державної міграційної служби України, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради, Служби безпеки України - про визнання протиправним та скасування Указу в частині.
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Користуючись цією нормою, висловлюємо незгоду з рішенням колегії суддів у цій справі.
Предметом спору в цій справі є правомірність Указу Президента України від 04.03.2024 №142/2024 "Про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України" (далі - Указ), у частині пункту 5 щодо втрати громадянства України ОСОБА_1 , 1970 року народження, уродженця Ліванської Республіки, який проживає в Черкаській області.
Позивач обґрунтовував позов тим, що оскаржений Указ Президента України в частині пункту 5 щодо втрати ним громадянства є протиправним, оскільки прийнятий за відсутності передбачених законом підстав. На його думку, висновки Комісії при Президентові України з питань громадянства про подання ним фальшивої довідки щодо володіння державною мовою є помилковими, а інформація про невидачу такої довідки - недостовірною. Позивач посилався на документи, отримані у 2024 році, які, на його переконання, підтверджують справжність довідки та правдивість поданих відомостей та наголошував, що громадянство України набув законно на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство України», а отже, підстави для його втрати, передбачені пунктом 2 частини першої статті 19 цього Закону, були відсутні.
При розгляді справи Верховний Суд установив такі обставини.
На підставі Указу Президента України №296/2015 громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Ліванської Республіки, м. Бейрут, який проживав у Черкаській області, 28.05.2015 було прийнято до громадянства України на підставі пункту 3 частини першої статті 6 та статті 9 Закону України «Про громадянство України».
Для прийняття до громадянства України позивачем було подано заяву про прийняття до громадянства України за ф. №19 від 31.01.2015 з додаванням необхідних документів, серед яких позивачем було надано довідку Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради від 29.12.2014 року за вих. №НП-12-0224-46 за підписом директора Департаменту Бакланової М.Л. про розуміння державної мови в обсязі, достатньому для спілкування.
Комісією при Президентові України з питань громадянства 17.07.2022 було внесено Президенту України подання про втрату громадянства України ОСОБА_1, погоджене начальником Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області та затверджене Головою Державної міграційної служби України 29.11.2021.
До подання було додано: копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 11.08.2015 Ватутінським МС УДМС України в Черкаській області; копію примірника №1 листа Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України №5/2/1-4752 від 11.05.2021, копію листа Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради №686-12-4/1 від 12.05.2021.
Подання підготовлено на підставі пункту 2 частини першої статті 19 Закону України «Про громадянство України» у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 на підтвердження виконання умов прийняття до громадянства України було подано неправдиві відомості та фальшиві документи. У поданні зазначено, що наявність підстав для втрати громадянства України підтверджена документально (інформація, викладена у примірнику № 1 листа Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 11.05.2021 №5/2/1-4752 та у листі Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради №686-12-4/1 від 12.05.2021).
Як убачається з указаного листа Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради, надісланого на запит Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України №5/2/1-4752 від 11.05 2021, щодо уточнення інформації про видачу ОСОБА_3 довідки Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради від 29.12.2014 №НП-12-0224-46 на підтвердження володіння державною мовою, що була додана позивачем до заяви про прийняття до громадянства України у 2015 році, - Департаментом не видавалася вказана довідка від 29.12.2014 про розуміння державної мови ОСОБА_1.
Подання та інші документи щодо втрати громадянства ОСОБА_2 19.12.2023 було розглянуто на засіданні Комісії при Президентові України з питань громадянства, за результатами якого було ухвалено:
« 1. Установити, що оформлення поданих документів відповідає вимогам законодавства України, наявність підстав для втрати особами громадянства України підтверджено документально, а підстави, за наявності яких припинення особами громадянства України не допускається, відсутні.
2. Ураховуючи затвердження Державною міграційною службою України подань про втрату громадянства України, внести на розгляд Президента України пропозицію - задовольнити подання про втрату громадянства України та вважати такими, що втратили громадянство України: ОСОБА_1 ».
Указане рішення оформлено протоколом №7 від 19.12.2023 засідання Комісії при Президентові України з питань громадянства.
У подальшому, за результатами розгляду пропозицій Комісії при Президентові України з питань громадянства щодо наявності підстав для втрати громадянства України ОСОБА_1, 04.03.2024 Президент України видав Указ №142/2024, відповідно до пункту 5 якого ОСОБА_4 , 1970 року народження, уродженець Ліванської Республіки, який проживає у Черкаській області, втратив громадянство України.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Бережний Олександр Володимирович - 24.07.2024 звернувся з адвокатським запитом до керівника Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради з проханням надати, зокрема, письмові відомості про наявність у розпорядженні Департаменту книг (журналів) реєстрації вихідної кореспонденції за 2014 рік та відомостей про посадову особу, до обов`язків якої було віднесено реєстрацію вихідної кореспонденції станом на грудень 2014 року.
Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради було надіслано супровідний лист із копією витягу з журналу реєстрації довідок, копію заяви ОСОБА_1 від 29.12.2014 про видачу довідки про володіння державною мовою у зв`язку із порушенням ним клопотання про прийняття громадянства України та довідки №НП-12-0224-46 від 29.12.2014, виданої ОСОБА_3 , про те, що він розуміє державну мову в обсязі, достатньому для спілкування.
Рішенням Верховного Суду від 11 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову Верховний Суд виходив з наявності на момент прийняття Указу Президента України №142/2024 документально підтвердженої підстави для втрати позивачем громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 Закону України «Про громадянство України», а саме - набуття громадянства на підставі свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Доводи позивача про недостовірність інформації, покладеної в основу подання, та посилання на документи, отримані після видання оскаржуваного Указу, Суд визнав такими, що не впливають на оцінку правомірності рішення, оскільки правомірність дій суб`єкта владних повноважень оцінюється станом на момент їх вчинення.

Крім того, в межах обраного способу захисту - оскарження Указу Президента України - Суд наголосив, що не здійснює перевірку дотримання третіми особами процедур видачі відповідних довідок, а також зазначив, що Державна міграційна служба України правомірно використала інформацію, отриману від Служби безпеки України, і не була зобов`язана проводити її додаткову перевірку, що відповідає усталеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що подання про втрату громадянства було належним чином підготовлене та погоджене Державною міграційною службою України, розглянуте Комісією при Президентові України з питань громадянства, а оскаржуваний Указ видано Президентом України в межах повноважень, наданих Конституцією та законами України, з дотриманням установленої процедури.

Однак ми не можемо погодитися з наведеними висновками Суду з огляду на серйозність втручання у право позивача на приватне життя у світлі права на ідентичність, гарантованого статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі - ЄКПЛ, Конвенції).

Хоча стаття 8 Конвенції прямо не гарантує право на набуття або збереження певного громадянства, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що свавільне позбавлення вже існуючого громадянства може становити втручання у право на приватне життя, оскільки громадянство є ключовим елементом соціальної ідентичності особи та основою її правового статусу в суспільстві.

Обставини цієї справи свідчать, що позивач був прийнятий до громадянства України на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство» згідно з Указом Президента України від 28.05.2015, а Указом Президента України від 04.03.2024 громадянство позивача було припинено. Отже, позивач протягом майже 9 років перебував у правовому статусі громадянина України.

Серйозність втручання у право позивача на приватне життя, як ключовий фактор застосування статті 8 ЄКПЛ, пов`язаний з тривалістю його перебування у правовому статусі громадянина України, що передбачає повний обсяг прав і обов`язків (право на працю, соціальний захист, участь у політичному житті, право на безперешкодне проживання). Припинення громадянства через такий тривалий час де-факто анігілює правосуб`єктність особи, перетворюючи її на іноземця або особу без громадянства з ризиком депортації. Це руйнує сформовану за 9 років «соціальну ідентичність», що є порушенням суті приватного життя за статтею 8 ЄКПЛ.

Досліджуючи питання правомірності втручання у назване право позивача, необхідно застосувати трискладовий тест, першим елементом якого є законність втручання. ЄСПЛ сформував розуміння законності втручання, зазначивши, що поняття «закон» у практиці ЄСПЛ не обмежується наявністю норми в національному законодавстві. Він включає вимогу «якості закону» (quality of law), що передбачає передбачуваність та наявність ефективних процесуальних гарантій проти свавілля.

Так, у справах щодо припинення громадянства, таких як «Alpeyeva and Dzhalagoniya проти Росії» (заяви №№ 7549/09 та 33330/11), ЄСПЛ наголосив: «Процедура, що призводить до позбавлення громадянства, повинна забезпечувати особі мінімальні гарантії захисту, зокрема право бути почутим та право на те, щоб аргументи особи були належним чином розглянуті компетентним органом».

Водночас, Положення про Комісію при Президентові України з питань громадянства, затверджене Указом Президента України № 215 від 27.03.2001 року не містить процесуальних гарантій участі особи, щодо якої готується подання про припинення громадянства на участь у такій процедурі. Наслідком відсутності такої процесуальної гарантії є порушення принципу змагальності (позивач не був поінформований про відкриття провадження, що унеможливило надання ним контраргументів з доказами на їх підтвердження на стадії адміністративного розгляду); право особи на участь, закріплену у статті 2 КАС України (рішення має бути прийняте з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення); свавільність перевірки (відсутність ревізії з боку Державної міграційної служби України обставин, отриманих від інших органів, що перетворює «законну процедуру» на інструмент автоматичного позбавлення прав без встановлення істини).

Положення статті 6 ЄКПЛ гарантують право на справедливий суд, одним з елементів якого є судовий розгляд відповідно до стандарту «повної юрисдикції», за якого суд повинен: перевірити фактичні обставини, а не обмежуватися лише перевіркою того, чи був дотриманий формальний порядок прийняття рішення; надати правову оцінку рішенню, у тому числі чи ґрунтується рішення на достовірних доказах і чи правильно встановлені факти; мати повноваження щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення, забезпечивши реальне поновлення прав особи; розглянути та надати відповідь на всі ключові доводи заявника, які можуть змінити результат справи.

Так, у справі «Ramadan проти Мальти» (заява № 76136/12) ЄСПЛ підкреслив, що державні органи мають діяти з особливою ретельністю, коли йдеться про позбавлення особи громадянства. Судовий контроль у таких справах повинен бути «ретельним», що включає оцінку фактичних підстав рішення, а не лише формальне дотримання процедури.

Водночас, Суд, ухвалюючи рішення по суті заявлених вимог, встановив факт видачі довідки про знання позивачем української мови, відсутність якої уповноваженими органами була визначена як правова підстава припинення громадянства України позивачу, проте не надав оцінку цьому факту та його впливу на результат розгляду справи. Отже, Суд не розглянув ключовий фактичний аргумент позивача, що свідчить про не «справедливий» розгляд у розумінні статті 6 ЄКПЛ.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, суд у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень перевіряє, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; добросовісно та розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Проте Суд лише процитував указані приписи закону, але не застосував їх при вирішенні справи по суті.

Варто також наголосити, що дотримання судом повної юрисдикції є «процесуальним інструментом» реалізації статті 13 ЄКПЛ, яка гарантує право на ефективний засіб правового захисту.

Проте відмова Суду врахувати докази, які спростовують підставу припинення громадянства, робить засіб захисту неефективним (ілюзорним), оскільки він не здатний виправити фактичну помилку, що не відповідає приписам статті 13 ЄКПЛ.

Підсумовуючи викладене, зазначаємо, що припинення громадянства України позивачу майже через 9 років відбулося за протиправного втручання в його право на приватне життя та не було пропорційним, наслідком чого Указ Президента України від 04.03.2024 №142/2024 в частині припинення громадянства ОСОБА_1 підлягав скасуванню.

Судді: С.А. Уханенко

А.В. Жук