Справа № 400/286/25
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/286/25

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року щодо прийняття звіту про виконання рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

13 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якому просила:

скасувати наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 року за №467-0;

поновити її на посаді головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Миколаївській області з 24.12.2024 року;

стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області середній заробіток за час її вимушеного прогулу за період з 24.12.2024 по дату ухвалення судового рішення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року скасовано з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 року за №467-0 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Миколаївській області з 24.12.2024 року.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, 54005, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24.12.2024 до 23.07.2025 року у розмірі 298 748,4 грн (двісті дев`яносто вісім тисяч сімсот сорок вісім гривень сорок копійок) з утриманням податків та інших обов`язкових платежів при виплаті.

18.09.2025 року Миколаївським окружним адміністративним судом задоволено заяву ОСОБА_1 та встановлено по справі судовий контроль, зобов`язано Головне управління ДПС у Миколаївській області надати звіт про виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2025 року в адміністративній справі №400/286/25 в строк до 29.10.2025 року.

21.10.2025 від позивача надійшла заява про визнання протиправними дії, бездіяльність та рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області, вчинених на виконання постанови ПААС від 23.07.2025 року у справі №400/286/25, а саме: ОСОБА_1 просить визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Миколаївській області щодо невиконання постанови ПААС від 23.07.2025 року у справі №400/286/25, що полягає в фактичному не допуску до виконання обов`язків головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення ГУ ДПС у Миколаївській області та у фактичному не перерахуванні на картковий рахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.12.2024 року до 23.07.2025 року у розмірі 298 748,4 грн; визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Миколаївській області на виконання постанови ПААС від 23.07.2025 у справі №400/286/25, що полягають у врученні 27.08.2025 року попередження про припинення державної служби та пропозиції переведення на ряд посад головного державного інспектора в інших відділах і управліннях; визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДПС у Миколаївській області від 09.10.2025 року №249-о про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення ГУ ДПС у Миколаївській області з 10.10.2025 року; стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області середній заробіток за час затримки виконання постанови ПААС від 23.07.2025 року у справі №400/286/25 з 27.08.2025 року до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі; стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року прийнято звіт Головного управління ДПС у Миколаївській області по виконанню рішення суду від 28.10.2025 року постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду у адміністративній справі №400/286/25 від 23.07.2025 року.

В задоволенні заяв ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДПС в Миколаївській області на виконання постанови ПААС від 23.07.2025 року по справі №400/286/25, що полягає в фактичному недопуску позивачки до виконання обов`язків головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення ГУ ДПС у Миколаївській області та у фактичному не перерахуванні на її картковий рахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

В задоволенні заяв ОСОБА_1 про визнання протиправними дії Головного управління ДПС у Миколаївській області на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2025 року у справі №400/286/25, що полягають у врученні ОСОБА_1 27.08.2025 року попередження про припинення державної служби та пропозиції переведення на ряд посад головного державного інспектора в інших відділах і управліннях; визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДПС у Миколаївській області від 09.10.2025 року №249-о про звільнення ОСОБА_1 ; поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення ГУ ДПС у Миколаївській області з 10.10.2025 року; стягнення з Головного управління ДПС у Миколаївській області середній заробіток за час затримки виконання Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2025 року у справі №400/286/25 з 27.08.2025 року до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі; стягнення з Головного управління ДПС у Миколаївській області вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат - відмовлено.

Роз`яснено ОСОБА_1 що з приводу питань постановлених нею у заявах про визнання протиправними дії та рішень відповідача, зазначених в п.3 цієї ухвали, вона має право звернутися до суду з окремою позовною заявою.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову про відмову у прийнятті звіту. Зокрема, апелянт зазначає, що постанови ПААС від 23.07.2025 року у справі №400/286/25 не виконана, оскільки позивач фактично небула поновлена на посаді, так як не приступила до виконання своїх посадових обов`язків.

Головне управління ДПС у Миколаївській області подало відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечує проти її задоволення та просить суд залишити без змін оскаржувану ухвалу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311, ст.312 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Приймаючи у відповідача звіт про викання судового рішення, суд першої інстанції виходив з фактичного поновлення позивача на посаді та виплаті їй заробітної плати за час вимушеного прогулу. В той же час, посилання позивача на її подальше звільнення є новими правовідносинами, які не були предметом розгляду у даній справі та щодо них суд не ухвалював жодних рішень. Отже, на етапі судового контролю у даній справі, суд не може надавати оцінку наказу про звільнення від 09.10.2025 року, тому позивачу роз`яснено право на звернення до суду з новим позовом.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

За приписами положень статей 129 та 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частин другої та третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім того, статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, що забезпечується через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України Про виконавче провадження.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України, заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

У Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Судом можуть бути вжиті заходи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду.

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статями 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст. 382-3 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу .Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Згідно з ч.2, 3 ст. 382-3 КАС України суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.

Суд також відмовляє у прийнятті звіту, якщо звіт подано без додержання вимог частин другої та/або третьої статті 382-2 цього Кодексу.

Отже, наведені норми процесуального права однозначно вказують, що предметом судового контролю виступає виключно повнота виконання судового рішення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання постанови ПААС від 23.07.2025 року у справі №400/286/25, ОСОБА_1 поновлено на посаді та їй виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу

Матеріали справи містять наказ ГУ ДПС у Миколаївській області від 27.08.2025 року № 193-о «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 », яким: скасовано наказ ГУ ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 року №467-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 з 24.12.2024 року на посаді головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення ГУ ДПС у Миколаївській області (а.с.48).

Також відповідачем на етапі судового контролю надано до суду першої інстанції докази виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.37-41).

Досліджуючи доводи апелянта щодо того, що відповідачем не було надана позивачу можливість виконувати свої посадові обов`язки, тому фактичного поновлення на посаді не відбулось, колегія суддів сприймає критично, оскільки сама позивач підтверджує, що їй було надано робоче місце.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про викання відповідачем рішення та прийняв у відповідача поданий звіт.

Досліджуючи доводи апелянта щодо порушень, які допущені посадовими особами ГУ ДПС в Миколаївській області в частині недопуску її до виконання посадових обов`язків, вручення їй повідомлення про наступне звільнення та саме звільнення, колегія суддів зауважує на процесуальній особливості питань, які врегульовані статтями 382-382-3 КАС (судовий контроль).

Ґрунтовний аналіз вказаних статей дозволяє стверджувати, що суд, який здійснює судовий контроль, не може надавати оцінку жодним обставинам, які фактично не були предметом первісного судового розгляду та з приводу яких не ухвалювалось судових рішень, які набрали законної сили.

Зважаю, що позивач на етапі судового контролю фактично просить суд оцінити дії ГУ ДПС в Миколаївській області, які не були предметом розгляду у справі №400/286/25 та фактично не пов`язані з первісним судовим спором, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні відповідного клопотання та вірно роз`яснив ОСОБА_1 її право на звернення до суду з окремим позовом з приводу зазначених дій та рішень.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і постановив процесуальні рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.2 ст.328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Враховуючи зазначене, оскаржена ухвала суду першої інстанції щодо питань судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, постановлених судом відповідно до статті 382 цього Кодексу (п.25 ч.1 ст.294 КАС України), після її перегляду в суді апеляційної інстанції, не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 382 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко