Справа № 260/580/25
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 грудня 2025 рокум. Ужгород№ 260/580/25

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) в особі представника адвоката Макаренко Сергія Сергійовича (далі представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_3 (далі - відповідач), в якому просить:

1) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_3 щодо нарахування зниженого розміру додаткової винагороди Позивачу за період з 27.04.2024 року по 28.09.2024 року, з 17.10.2024 року по 23.12.2024 року, з 04.01.2025 року по теперішній час за час безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань;

2) зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити Позивачу додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн за період з 27.04.2024 року по 28.09.2024 року, з 17.10.2024 року по 23.12.2024 року, з 04.01.2025 року по теперішній час в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань, з урахуванням виплачених сум;

3) звільнити Позивача від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»;

4) стягнути з Відповідача на користь Позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходить військову службу на посаді санітарного інструктора медичного пункту та приймає безпосередню участь у забезпеченні здійснення заходів національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії в межах Донецької області. Однак всупереч постанові Кабінету Міністрів України №168 від 19.07.2022 додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. у спірний період не отримувала. Такі дії відповідача вважає протиправними та такими, що порушують її права, які підлягають захисту в судовому порядку.

03 лютого 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, якою розгляд справи постановлено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) викликом учасників справи.

17 лютого 2025 року відповідачем, через систему «Електронний суд», подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач по суті наголошує, що діяв у межах Конституції та законів України в умовах воєнного стану і загальної мобілізації, а військова служба є конституційним обов`язком громадян.

Додатково відповідач просить відмовити/залишити позов без розгляду з процесуальних підстав: позивач, на їхню думку, пропустив строк звернення до суду (для спорів щодо проходження публічної/військової служби вони посилаються на місячний строк за ч.5 ст.122 КАС України), не подав заяву про поновлення строку і не довів поважних причин пропуску; при цьому відповідач стверджує, що військовослужбовці медичного пункту ВЧ НОМЕР_3 не є медичним персоналом медичної частини чи медичного підрозділу підсилення Медичних Сил ЗСУ і не були залучені весь 2024 рік до бойових завдань першого ешелону, тому немає підстав нараховувати 100 000 грн за весь 2024 рік; також відповідач заперечує позов з мотивів пропуску строку звернення (позивач не подавав рапортів у 2024 році та звернувся до суду поза місячним строком за ч.5 ст.122 КАС України без доказів поважних причин), зазначає про можливість позасудового захисту за Дисциплінарним статутом і заперечує звільнення від судового збору, а як приклад наводить довідку ВЧ НОМЕР_3 від 19.01.2025 щодо ОСОБА_1 : участь у заходах з 27.04.2024 по 28.09.2024 та з 17.10.2024 по 23.12.2024, виплати у збільшеному розмірі 100 000 грн./міс пропорційно участі (за травень 2024 року 3 224,81 грн., за червень 2024 року 40 000 грн., за липень 2024 року - 61 290,32 грн.), невиплата додаткової винагороди та щомісячних премій за серпень 2024 року (пп. 5, 15 розд. ХХХІV Порядку №260), а в інші періоди 2024 року - виплата з розрахунку 30 000 грн./міс через відпустки/відрядження та відсутність залучення до першого ешелону.

Окремо відповідач зазначає, що звільнення від судового збору для УБД застосовується лише у спорах про права/пільги, пов`язані зі статусом УБД, а цей позов стосується грошового забезпечення у правовідносинах з МОУ, тому, на їх позицію, позивач не звільняється від сплати судового збору.

24 квітня 2024 року відповідачем, через систему «Електронний суд», подано додаткові пояснення у справі. У додаткових поясненнях відповідач зазначив, що військовою частиною НОМЕР_3 до суду надано всю наявну інформацію та документи, водночас відповідь на відзив позивачем не подано, а обставини неправомірності дій відповідача належними доказами не підтверджені. Також зазначено, що питання грошового забезпечення делеговано Кабінету Міністрів України та Міністерству оборони України і реалізується через постанови, накази та інші нормативно-правові акти. Відповідно до п. 2, 4, 9, 10 розділу ХХХІV Порядку №260 та постанови КМУ №168 від 28.02.2022, 100 000 грн. виплачується лише за безпосередню участь у бойових діях першого ешелону до батальйону включно, що підтверджується наказами, журналами бойових дій і рапортами; водночас військова частина НОМЕР_3 входить до складу Сил територіальної оборони ЗСУ, а медичний пункт частини виконує завдання з медичного забезпечення і не є медичною частиною або медичним підрозділом підсилення. При цьому журнали бойових дій містять відомості з грифом «таємно» відповідно до наказу ЦУ СБУ від 23.12.2020 №383 (реєстрація Мін`юсту 14.01.2021 №52/35674). Згідно з бойовим наказом від 18.07.2025 №1234дск військова частина НОМЕР_3 вибула до АДРЕСА_2 , участі в бойових діях не брала, а з 18.07.2025 року додаткова винагорода особовому складу визначається та виплачується у розмірі 30 000 грн. на місяць пропорційно участі; відповідно до розпорядження №2113 частина діє у другому ешелоні оборони ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де навіть бойові підрозділи отримують 30 000 грн. пропорційно участі.

В додаткових поясненнях детально викладено інформацію щодо нарахування додаткової винагороди ОСОБА_1 у 2024 році на підставі рапортів начальника медичної служби та відповідних наказів командира ВЧ НОМЕР_3 . Так, у квітні 2024 року позивач залучався до виконання завдань у складі медичного пункту другого ешелону з 27 по 30 квітня 2024 року, за що встановлено додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн. пропорційно участі (рапорт від 03.05.2024, вх. №983). У травні 2024 року він виконував завдання з 02 по 31 травня 2024 року у складі медичного пункту другого ешелону з винагородою 30 000 грн. (рапорт начальника штабу від 04.06.2024, вх. №1262), а також 01.05.2024 року був залучений до бойових завдань у першому ешелоні, за що за один день встановлено винагороду у розмірі, збільшеному до 100 000 грн., пропорційно участі (рапорт від 04.06.2024, вх. №1293). У червні 2024 року ОСОБА_1 з 01 по 15 та з 22 по 24 червня виконував завдання у складі медичного пункту другого ешелону з додатковою винагородою 30 000 грн. (рапорт від 03.07.2025, вх. №1711), а в періоди з 16 по 21 та з 25 по 30 червня 2024 року залучався до виконання бойових завдань у першому ешелоні, за що встановлено додаткову винагороду у розмірі, збільшеному до 100 000 грн. пропорційно участі (рапорт від 03.06.2025, вх. №1712). У липні 2024 року з 20 по 31 липня він виконував завдання у складі медичного пункту другого ешелону з виплатою 30 000 грн. (рапорт від 03.08.2025, вх. №1471/36), а з 16 по 19 липня 2024 року був залучений до бойових завдань у першому ешелоні з винагородою у розмірі, збільшеному до 100 000 грн пропорційно участі (рапорт від 03.08.2024, вх. №1471/48).

Також відповідач зазначив, що відповідно до пунктів 5 та 15 розділу ХХХІV Порядку №260 додаткова винагорода за серпень 2024 року ОСОБА_1 не виплачувалася у зв`язку з встановленням факту перебування у службовий час у стані алкогольного сп`яніння (наказ командира військової частини №803 від 25.08.2024). У вересні 2024 року він виконував завдання з медичного забезпечення з 01 по 28 вересня 2024 року з виплатою 30 000 грн. (рапорт від 04.10.2024, вх. №1471/550), у жовтні 2024 року - з 17 по 31 жовтня 2024 року з виплатою 30 000 грн. (рапорт від 03.11.2024, вх. №1471/739), у листопаді 2024 року - з 01 по 30 листопада 2024 року з виплатою 30 000 грн. (рапорт від 03.12.2024, вх. №1471/903), у грудні 2024 року - з 01 по 23 грудня 2024 року з виплатою 30 000 грн. (рапорт від 03.01.2025, вх. №1471/35-в).

30 квітня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду залишено без руху позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог, що стосуються протиправності дій відповідача щодо нарахування зниженого розміру додаткової винагороди за період з 27.04.2024 року по 28.09.2024 року, з 17.10.2024 року по 28.10.2024 року та зобов`язання провести відповідний перерахунок, і запропоновано подати протягом п`яти днів з дня вручення ухвали заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску цього строку (за їх наявності).

14 травня 2025 року представник позивача подав до суду заяву про усунення недоліків, в якій просив визнати поважними причини пропуску ОСОБА_2 тримісячного строку звернення до адміністративного суду із даним позовом. В якості обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення посилається на те, що позивач є учасником бойових дій, мобілізований з 05.03.2022 року та станом на теперішній час проходить військову службу у складі Військової частини НОМЕР_3 із залученням до виконання бойових та спеціальних завдань у складі діючих угруповань військ Сил оборони держави.

15 липня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було поновлено строк звернення до суду та продовжено розгляд справи.

У подальшому на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_3 надійшло клопотання, відповідно до представник просив замінити відповідача у справі а саме: військову частину НОМЕР_3 на правонаступника - військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) в порядку статті 52 КАС України.

Так, представник відповідача у вищезазначеному клопотанні зазначає, що відповідно до вимог спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 22 травня 2025 року № Д-321/65/дск, директиви командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 22 травня 2025 року Д-22/ДСК з 31 липня 2025 року військова частина НОМЕР_3 переформована, умовне найменування військова частина НОМЕР_3 та ідентифікаційний код НОМЕР_5 анульовано.

Згідно із пунктом 5 наказу Командира військової частини НОМЕР_6 від 27 травня 2025 року №163агд/дск правонаступником військової частини НОМЕР_3 визначено військову частину НОМЕР_2 .

Вказане підтверджується листом представника військової частини НОМЕР_2 від 28 липня 2025 року № 151, який надійшов на адресу суду.

25 серпня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було замінено сторону правонаступником, і визначено, що військова частина НОМЕР_2 є правонаступником усіх прав та обов`язків військової частин НОМЕР_3

Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 на посаді санітарного інструктора медичного пункту ВЧ НОМЕР_3 , що підтверджується довідкою ВЧ НОМЕР_3 від 19.01.2025 року № 1471/239, як медичний працівник медичного пункту, Позивач вказує, що є медичним персоналом і виконує завдання з медичного забезпечення підрозділів військової частини.

Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_3 від 19.01.2025 року № 1471/239 про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, позивач брав участь у таких періодах: з 27.04.2024 року по 28.09.2024 року, з 17.10.2024 року по 23.12.2024 року, а також з 04.01.2025 року по теперішній час (29.01.2025 року дата звернення до суду з цим позовом), перебуваючи в районах виконання завдань: н.п. Костянтинівка та н.п. Новодмитрівка ( АДРЕСА_2 ), а також н.п. Іванівське, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 ). У довідці зазначено, що це є участь у заходах у зв`язку з військовою агресією рф проти України, під час перебування у вказаних населених пунктах.

Позивач посилається на п. 4 розділу XXXIV Порядку №260, відповідно до якого безпосередня участь у бойових діях/заходах підтверджується визначеними документами (бойовий наказ/розпорядження, журнал бойових дій або інші журнали/донесення, рапорт командира). У довідці ВЧ НОМЕР_3 від 19 січня 2025 року № 1471/239 як підтверджуючі документи названі: журнали бойових дій ВЧ НОМЕР_3 №25Т від 12.05.2023 року, №93Т від 16.06.2024 року, №99Т від 26.10.2024 року, а також накази командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 27.04.2024 року №124, від 28.09.2024 року №290, від 17.10.2024 року №310, від 23.12.2024 року №377, від 04.01.2025 року №4. На цій підставі Позивач стверджує, що довідка видана з опорою на документи, прямо передбачені п. 4 Порядку №260.

Окремо позивач обґрунтовує, що території його перебування належать до районів ведення воєнних (бойових) дій, посилаючись на п. 3 розділу XXXIV Порядку №260 та рішення Головнокомандувача ЗСУ: наказ від 01 травня 2024 року №170 (визначення районів з 01 по 30 квітня 2024 року), від 01 червня 2024 року №235 (з 01 по 31 травня 2024 року), від 03 липня 2024 року №293 (з 01 по 30 червня 2024 року), від 05 серпня 2024 року №361 (з 01 по 31 липня 2024 року), від 04 жовтня 2024 року №461 (з 01 по 30 вересня 2024 року), від 04 грудня 2024 року №546 (з 01 по 30 листопада 2024 року), від 03 січня 2025 року №5 (з 01 по 31 грудня 2024 року). Виходячи з цього, він робить висновок, що н.п. Костянтинівка і н.п. Новодмитрівка, а також н.п. Іванівське, АДРЕСА_3 у період з 01 квітня по 31 грудня 2024 року були визначені районами ведення воєнних (бойових) дій.

За таких обставин позивач зазначає, що, попри наявність довідки про безпосередню участь і перебування в районах ведення бойових дій, військова частина НОМЕР_3 нарахувала йому додаткову винагороду лише у розмірі 30 000,00 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання завдань за періоди: з 27.04.2024 року по 28.09.2024 року, з 17.10.2024 року по 23.12.2024 року, з 04.01.2025 року по теперішній час. Позивач вважає, що за цих періодів він як медичний персонал має право на виплату додаткової винагороди з розрахунку 100 000,00 грн. на місяць пропорційно часу участі, посилається на позицію Верховного Суду у постановах №120/4387/23 від 23.05.2024 року та №120/4967/23 від 24.05.2024 року щодо значення довідки військової частини як підтвердження права на збільшену винагороду, і тому звернувся до суду з цим позовом, у якому просить визнати дії ВЧ НОМЕР_3 щодо нарахування зниженого розміру виплат протиправними та задовольнити позовні вимоги.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Нормами ст. 1-2 Закону №2011 визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2011, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 ст. 9 Закону №2011 визначено, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, а також надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону №2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань кваліфікованим особовим складом, а також враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування, керівниками розвідувальних органів України.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.

Пунктом 4 цього Указу визначено Кабінету Міністрів України невідкладно, зокрема, забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.

Пунктом 6 цього Указу Кабінету Міністрів України визначено забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69/2022 28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №168 (далі Постанова №168) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, п. 1 Постанови №168 установлено, що на період воєнного стану:

- військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. У разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території противника військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода в розмірі 70 000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань;

- військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), виплачується додаткова винагорода у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань відповідно до умов, визначених Міністерством оборони;

- військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам регулюється Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі Порядок №260).

Розділом XXXIV Порядку №260 регламентуються особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану.

Так, п. 2 такого розділу передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується у розмірі 100 000,00 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):

- під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у тому числі тим, що визначені в абзаці чотирнадцятому цього пункту);

- у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;

- із здійснення польотів в повітряному просторі областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;

- з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії, підрозділу (засобу) протиповітряної оборони;

- на території противника (у тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);

- з вогневого ураження повітряних, морських цілей противника;

- з виводу повітряних суден з під удару противника з виконанням зльоту;

- кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);

- у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів (медичних підрозділів підсилення);

- з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

- у районах ведення воєнних (бойових) дій з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів у місцях виконання завдань за призначенням згідно з бойовими розпорядженнями.

Отже, передбачена Постановою №168 додаткова винагорода виплачується, в тому числі, медичному персоналу у районах ведення бойових дій.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є санітарним інструктором медичного пункту Військової частини НОМЕР_3 , а отже є медичним персоналом.

Згідно п. 4 розділу XXXIV Порядку №260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Відповідно до відомостей довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України №1471/239 від 19.01.2025, виданої Військовою частиною НОМЕР_3 , ОСОБА_1 у період з 27.04.2024 року по 28.09.2024 року, з 17.10.2024 року по 23.12.2024 року, а також з 04.01.2025 року по теперішній час (29.01.2025 року дата звернення до суду з цим позовом), перебуваючи в районах виконання завдань: АДРЕСА_2 ), а також н.п. Іванівське, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 ). У довідці зазначено, що це є участь у заходах у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, під час перебування у вказаних населених пунктах.

Підставою для видачі довідки є журнали бойових дій військової частини НОМЕР_3 №25Т від 12.05.2023 року, №93Т від 16.06.2024 року, №99Т від 26.10.2024 року, а також накази командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 27.04.2024 року №124, від 28.09.2024 року №290, від 17.10.2024 року №310, від 23.12.2024 року №377, від 04.01.2025 року №4.

Дійсність такої довідки підтверджується підписами командира та начальника групи персоналу штабу Військової частини НОМЕР_3 , а також печаткою частини.

Отже, довідка військової частини НОМЕР_3 від 19 січня 2025 року №1471/239 видана на підставі одного із підтверджуючих документів, передбачених пунктом п. 4 розділу XXXIV Порядку №260.

Достатність вказаної довідки як доказу на підтвердження права військовослужбовця на виплату додаткової винагороди у збільшеному розмірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах №120/4387/23 від 23.05.2024 року та №120/4967/23 від 24.05.2024 року.

Як вбачається з переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376, Костянтинівська міська територіальна громада з 21 червня 2023 року по теперішній час відноситься до територій, на яких ведуться бойові дії.

Вказане підтверджується також наказами Головнокомандувача Збройних Сил України №293 від 03.07.2024, №361 від 05.08.2024, №461 від 04.10.2024, №546 від 04.12.2024 та №5 від 03.01.2025.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що ОСОБА_1 , як військовослужбовець медичного персоналу, у період з 19.07.2024 по 15.08.2024 та з 03.09.2024 по день звернення до суду з даним позовом приймав участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи районах їх ведення, що є необхідною умовою для отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі 100 000,00 грн.

Так, згідно п 9 розділ XXXIV Порядку №260 виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини.

Відповідно до п. 10 розділ XXXIV Порядку №260, накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Судом встановлено, що військовою частиною НОМЕР_3 всупереч зазначеним вище обставинам та вимогам законодавства позивачу нарахована та виплачена додаткова винагорода у розмірі 30 000,00 грн на місяць, окрім серпня 2024 року.

Так, правомірність своїх дій відповідач обґрунтовує тим, що військовослужбовці медичного пункту військової частини НОМЕР_3 не є медичним персоналом медичної частини та медичного підрозділу підсилення (медичного підрозділу), не залучаються до виконання завдань під час ведення бойових дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових завдань першого ешелону до батальйону включно.

Однак суд не може погодитися з такою позицією відповідача з огляду на те, що ОСОБА_1 не є військовослужбовцем, що безпосередньо виконує бойові завдання на лінії бойового зіткнення, натомість є медичним персоналом, який здійснює завдання з медичного забезпечення бойових підрозділів Військової частини НОМЕР_3 , що підтверджується відповідачем у наданих на виконання вимог ухвал суду заявах.

Так, у своїй заяві від 24 квітня 2025 року відповідач підтвердив, що ОСОБА_1 у спірні періоди залучався до виконання медичного забезпечення Військової частини НОМЕР_3 , в тому числі брав участь у лікуванні військовослужбовців.

Суд також відхиляє посилання відповідача в якості неможливості виплати позивачу збільшеного розміру додаткової винагороди на те, що військовослужбовці медичного пункту військової частини НОМЕР_3 не є медичним персоналом, оскільки як вбачається з наданих на виконання вимог суду доказів, зокрема рапорту щодо виплати додаткової винагороди з розрахунку 100 000,00 грн. на місяць, іншим військовослужбовцям медичного пункту (санітарний інструктор, водій-санітар) така винагорода виплачувалась.

При цьому суд не вбачає різниці між медичним персоналом інших медичних частин та Військової частини НОМЕР_3 , яка б могла вплинути на можливість отримання останніми додаткової винагороди, оскільки це б порушувало рівність їх прав за однакових умов виконання функцій медичного забезпечення Збройних Сил України у районах ведення бойових дій.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону №2011, забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки, відповідно до положень ст. 17 Конституції України, є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Нормами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ст. 17 Конституції України).

За змістом статей 17, 65 Основного Закону України громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції, тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати їх додатковими гарантіями соціального захисту відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення; закріплення в Конституції України обов`язку держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які захищають Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України, є запорукою його реалізації державою та недопущення зниження рівня соціального захисту цих осіб та членів їхніх сімей (Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2018 року №12-р/2018, від 25 квітня 2019 року №1-р(II)/2019).

Розвиваючи зазначені юридичні позиції, Конституційний Суд України у своєму рішенні №7-р(II)/2022 від 12 жовтня 2022 року зазначив, що зі змісту ч. 1, 2, 5 ст. 17 Конституції України у їх взаємозв`язку з ч. 1 ст. 46, ч. 1 ст. 65 Основного Закону України випливає конституційний обов`язок держави надати спеціальний юридичний статус громадянам України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, членам їхніх сімей, а також особам, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії російської федерації проти України, розпочатої у лютому 2014 року, із забезпеченням відповідно до цього статусу соціальних гарантій високого рівня.

Враховуючи реалії, пов`язані зі збройною агресією російської федерації проти України, головну роль в обороні Української держави, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності відіграють Збройні Сили України та інші військові формування, які своєю мужньою боротьбою здійснюють ефективний захист Української держави та Українського народу. З огляду на що виконання державою конституційного обов`язку щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців покликане не тільки забезпечити соціальний захист кожного з них індивідуально, а й сприяти ефективному виконанню громадянами України обов`язку щодо захисту Вітчизни - України, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності.

В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії російської федерації. Відтак усебічна підтримка військовослужбовців Збройних Сил України є одним із засобів розширення оборонних можливостей держави.

Конституційний Суд України зазначав, що «статус військовослужбовців обумовлює високий ризик отримання поранення, ушкодження здоров`я чи навіть загибелі під час виконання службових обов`язків під час захисту Вітчизни» (Рішення Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року №1-р(II)/2022).

Конституційний Суд України в Рішенні від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 наголосив на тому, що організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, пов`язані не з втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а з особливістю виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захист суверенітету і територіальної цілісності України (частина перша статті 17 Основного Закону України); потреба в додаткових гарантіях соціального захисту цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Окрім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 06 квітня 2022 року №1-р(II)/2022 вказав, що «ч. 5 ст. 17 Конституції України викладено так, що реалізація права на соціальний захист осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей потребує якісного і ефективного законодавчого регулювання та запровадження механізмів забезпечення їх державної підтримки»; а також, що «з урахуванням вимог ч. 5 ст. 17 Конституції України метою законодавчого регулювання в цій сфері є як усебічне соціальне забезпечення військовослужбовців, яке компенсуватиме установлені законом обмеження та умови служби, властиві цій категорії громадян, так і підвищення мотивації особового складу Збройних Сил України у виконанні ними покладених на них функцій щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності».

Суд зазначає, що ОСОБА_1 у складі Військової частини НОМЕР_3 з квітня 2024 року виконує свій конституційний обов`язок по захисту Батьківщини, приймаючи безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з чим піддається постійному ризику для життя і здоров`я.

Будь-яких відомостей щодо неналежного виконання обов`язків військової служби або наявності інших обставин, що б виключали наявність у такого права на отримання передбаченої законодавством додаткової винагороди, відповідач не заявляє.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання передбаченої Постановою №168 додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

При цьому суд відхиляє посилання відповідача на перебування позивача у відпустках та відрядженнях з виїздом за межі Краматорського та Бахмутського району, оскільки такі періоди не є спірними в даній адміністративній справі.

Разом з тим, суд враховує твердження Військової частини НОМЕР_3 про неможливість виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в серпні 2024 року у зв`язку з встановленням фактів перебуванням у службовий час у стані алкогольного сп`яніння.

Так, п. 15 розділ XXXIV Порядку №260 передбачено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які, в тому числі, вживали алкогольні напої (наркотичні або психотропні речовини) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибували на службу та/або виконували обов`язки військової служби в стані алкогольного (наркотичного) сп`яніння, - за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_3 №803 від 25.08.2024 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за перебування в стані алкогольного сп`яніння під час виконання обов`язку в умовах особливого періоду.

Жодних доказів оскарження вказаного наказу або його скасування у судовому порядку ОСОБА_1 суду не надав.

Тому, враховуючи норми п. 15 розділ XXXIV Порядку №260, суд погоджується з позицією відповідача про неможливість виплати позивачу додаткової винагороди за серпень 2024 року.

З огляду на вищенаведене заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

При цьому суд вважає, що належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача буде зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. за період з 27.04.2024 року по 31.07.2024 року, з 01.09.2024 року по 28.09.2024 року, з 17.10.2024 року по 23.12.2024 року та з 04.01.2025 року по 29.01.2025 року (день звернення до суду з даним позовом) в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань, з урахуванням раніше виплачених сум.

З огляду на вищезазначене заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

При цьому суд вважає, що належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача буде зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. за період з 27 квітня 2024 року по 31 липня 2024 року, з 01 вересня 2024 року по 28 вересня 2024 року, з 17 жовтня 2024 року по 23 грудня 2024 року та з 04 січня 2025 року по 29 січня 2025 року (день звернення до суду з даним позовом) в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань, з урахуванням раніше виплачених сум.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 90, 139, 243, 246, 249 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування зниженого розміру додаткової винагороди позивачу за період з 27.04.2024 року по 31.07.2024 року, з 01.09.2024 року по 28.09.2024 року, з 17.10.2024 року по 23.12.2024 року та з 04.01.2025 року по 29.01.2025 року (день звернення до суду з даним позовом) в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань, з урахуванням раніше виплачених сум.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн. за період з 27.04.2024 року по 31.07.2024 року, з 01.09.2024 року по 28.09.2024 року, з 17.10.2024 року по 23.12.2024 року та з 04.01.2025 року по 29.01.2025 року (день звернення до суду з даним позовом) в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. У задоволенні решти частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець