Справа № 320/54402/25
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року справа №320/54402/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного Акціонерного Товарисвта "ЧЕРКАСЬКЕ ХІМВОЛОКНО" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправними та нечинними постанов у частині,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно» (далі позивач, ПрАТ «Черкаське хімволокно») з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі відповідач, НКРЕКП, Регулятор), в якому просить визнати протиправними та нечинними постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у частині:

- підпункт 1 пункту 1 постанови № 2029 від 04.12.2024 «Про внесення змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках»;

- пункт 2 Змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках, затверджених постановою № 1222 від 12.08.2025 «Про затвердження Змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках»;

- пункт 2 Змін до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов, затверджених постановою № 1120 від 22.07.2025 «Про затвердження Змін до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов».

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що є суб`єктом господарювання у сфері теплопостачання та здійснює діяльність із виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на підставі ліцензії, виданої за рішенням НКРЕКП №804 від 05.06.2014 (переоформлено рішенням № 2444 від 29.12.2016).

Позивач вважає, що оскаржувані постанови порушують право позивача як ліцензіата НКРЕКП на використання власної методики визначення питомих норм витрат паливно-енергетичних ресурсів на відпущену електричну та теплову енергію. На думку позивача, прийняттям Постанови № 2029 та Постанови № 1222 НКРЕКП, за відсутності належних законодавчих повноважень, відповідач фактично встановив обов`язкову методику визначення показників витрат паливно-енергетичних ресурсів, а внесенням змін до Порядку контролю Постановою № 1120 зобов`язав ліцензіатів здійснювати перехресне субсидіювання, що суперечить Методиці № 991, та пов`язав відступ від нав`язаного підходу з ознаками порушення, що, за твердженням позивача, не відповідає вимогам статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження в адміністративній справі, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Представником відповідача 01.12.2025 подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що оскаржувані постанови Постанова № 2029 від 04.12.2024, Постанова № 1222 від 12.08.2025 та Постанова № 1120 від 22.07.2025, розроблені, схвалені та прийняті НКРЕКП в межах повноважень визначених законами України «Про теплопостачання», «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» і у спосіб, визначений законодавством України.

Відповідач зазначив, що необхідність прийняття Постанови № 2029 від 04.12.2024 зумовлена потребою уточнення положень Методики № 991 з метою запобігання визначенню ліцензіатами НКРЕКП витрат палива, витрати на яке включаються до виробничої собівартості при встановленні тарифів на виробництво теплової енергії, без урахування вимог чинних галузевих нормативних документів, яка виникла на підставі застосування ТОВ «Сумитеплоенерго» власного стандарту підприємства, аналогічного стандартам ПрАТ «Черкаське хімволокно» та ТОВ «Євро-Реконструкція», відповідно до якого підприємство також визначало витрати палива на виробництво теплової енергії у поданих документах для встановлення тарифу на 2025 рік, і яке призвело до зростання рентабельності виробництва електричної енергії. Прийняття Постанови № 1222 ввело більш прозорий алгоритм врахування фактичних даних за попередні періоди, а саме визначило конкретний проміжок часу та механізм їх врахування.

Крім того, відповідач зазначив, що позивач просить скасувати пункт 2 Змін до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов, затверджених постановою № 1120 від 22.07.2025 у додатку 26, в цілому, але обґрунтовує свої заперечення лише щодо окремих двох підпунктів.

На виконання вимог ухвали суду від 13.11.2025 та відповідно до частини 4 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем надано до суду докази опублікування оголошення щодо оскарження постанов.

Позивачем подано додаткові пояснення по справі, де останній звернув увагу суду на те, що відповідачем було прийнято постанову № 1910 від 25.11.2025 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 29 грудня 2021 року № 2978», якою позивачу встановлено нові тарифи на виробництво теплової енергії без урахування питомих норм витрат паливно-енергетичних ресурсів, визначених відповідно до положень стандарту ПрАТ «Черкаське хімволокно».

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні під час судового розгляду позов не визнав в повному обсязі, підтримав аргументи наведені у відзиві на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, за згодою сторін, здійснюватиме подальший розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ПрАТ «Черкаське хімволокно» здійснює діяльність на підставі ліцензії про право провадження господарської діяльності із виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках, виданої відповідно до постанови НКРЕКП № №804 від 05.06.2014 (переоформлено рішенням № 2444 від 29.12.2016).

У грудні 2021 року позивачем запроваджено Стандарт підприємства «Питомі витрати палива на відпущену електричну енергію та теплоту при їх комбінованому виробництві на ВП «ЧЕРКАСЬКА ТЕЦ» ПрАТ «ЧЕРКАСЬКЕ ХІМВОЛОКНО» при спалюванні природного газу, вугілля та змішаного палива (вугілля-газ)» (далі - Стандарт підприємства), про розробку і застосування якого відповідача було повідомлено листом від 12.07.2022 № 632. Розробником стандарту виступило Приватне акціонерне товариство по пуску, налагодженню, удосконаленню технології та експлуатації електростанцій і мереж ЛЬВІВОРГРЕС (ПрАТ «ЛЬВІВОРГРЕС»).

Відповідно до законів України «Про теплопостачання», «Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу» та «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» НКРЕКП прийнято постанову № 2029 від 04.12.2024 «Про внесення змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках» (далі Постанова № 2029) та постанову № 1222 від 12.08.2025 «Про затвердження Змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках» (далі Постанова № 1222).

Відповідно до Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» НКРЕКП прийнято постанову № 1120 від 22.07.2025 «Про затвердження Змін до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов» (далі Постанова № 1120).

Позивач, вважаючи підпункт 1 пункту 1 постанови № 2029 від 04.12.2024 «Про внесення змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках», пункт 2 Змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках, затверджених постановою № 1222 від 12.08.2025 та пункт 2 Змін до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов, затверджених постановою № 1120 від 22.07.2025, протиправними та такими, що порушують його права і суперечать вимогам законодавства, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно з частиною статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, її завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення визначає Закон України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 № 1540-VIII (далі - Закон № 1540-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 1 вищевказаного Закону, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України.

Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Положеннями статті 3 Закону № 1540-VIII визначено, що Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що Регулятор здійснює державне регулювання, зокрема, шляхом нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 1540-VIII основними принципами діяльності Регулятора є: 1) законність; 2) самостійність і незалежність у межах, визначених законом; 3) компетентність; 4) ефективність; 5) справедливість; 6) прогнозованість та своєчасність прийняття рішень; 7) адресність регулювання; 8) неупередженість та об`єктивність під час прийняття рішень; 9) відкритість і прозорість, гласність процесу державного регулювання; 10) недопущення дискримінації; 11) відповідальність за прийняті рішення.

Положеннями частини першої статті 17 Закону № 1540-VIII передбачено, що для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор, зокрема, розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема: порядки контролю за дотриманням вимог законодавства у відповідній сфері регулювання та ліцензійних умов; порядки (методики) формування, розрахунку та встановлення державних регульованих цін і тарифів для суб`єктів природних монополій у сферах енергетики та комунальних послуг, а також для інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом.

В силу вимог частини 5 статті 14 Закону № 1540-VIII, рішення Регулятора оформлюються постановами, крім рішень щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення контролю, які оформлюються розпорядженнями.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Закону України «Про теплопостачання» № 2633-IV від 02.06.2005 (далі Закон № 2633-IV), Закону України «Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу» № 2509-IV від 05.04.2005 (далі Закону № 2509-IV) та Закону № 1540-VIII, 04.12.2024 НКРЕКП було прийнято постанову № 2029 «Про внесення змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках», підпунктом 1 пункту 1 якої, зокрема, у підпункті 1 пункту 3.3 глави 3 абзац другий замінено чотирма новими абзацами другим-п`ятим такого змісту:

«витрати на придбання палива та його транспортування для виробництва електричної та (або) теплової енергії, які визначаються виходячи з планованого обсягу відпуску/виробництва електричної та (або) теплової енергії відповідно до річного плану виробництва, питомих норм витрат паливно-енергетичних ресурсів, визначених відповідно до положень ГКД 34.09.103-96 «Розрахунок звітних техніко-економічних показників електростанції про теплову економічність обладнання. Методичні вказівки» (далі - ГКД 34.09.103-96) та з урахуванням положень пункту 5.4.2 ГКД 34.20.507-2003 «Технічна експлуатація електричних станцій і мереж. Правила», затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 13 червня 2003 року № 296 (у частині складання енергетичних характеристик устаткування та визначення обсягів витрат палива на виробництво теплової та електричної енергії), а також діючих/планованих цін (тарифів) на паливно-енергетичні ресурси та послуги (витрати) з їх транспортування, тобто з урахуванням усіх планованих логістичних ланцюгів транспортування паливно-енергетичних ресурсів, калорійних еквівалентів, якісних характеристик палива, обсягу енергії природного газу, визначених умовами договору, сертифікатами постачальників чи даними базового/попереднього до базового періоду, або інформації інших центральних органів виконавчої влади/державних установ.

При розрахунку питомих витрат палива на відпущену теплову енергію не допускається застосування коефіцієнтів (математичних алгоритмів тощо), які збільшують витрати палива (питомі витрати палива) на виробництво теплової енергії за рахунок зменшення витрат палива (питомих витрат палива) на виробництво електричної енергії при її комбінованому виробництві та які не передбачені ГКД 34.09.103-96 та СОУ-Н МПЕ 40.1.09.111:2005 «Розрахункові питомі витрати палива на відпущену електричну і теплову енергію на прогнозований період. Методика визначення».

В окремих випадках за наявності обґрунтованих причин на час дії воєнного стану в Україні та протягом шести місяців після його припинення або скасування, ліцензіатам дозволяється застосовувати нормативні документи, які використовувалися при розрахунку витрат палива (питомих витрат палива), що враховані в діючих (встановлених) тарифах на виробництво теплової енергії.

При формуванні, розрахунку та встановленні тарифів на виробництво теплової енергії витрати на паливо та структура використання палива (у разі використання декількох видів палива при виробництві електричної та теплової енергії) визначаються з урахуванням аналізу фактичних даних за попередні періоди, виходячи з особливостей роботи генеруючого обладнання та устаткування конкретного ліцензіата, режимів роботи генеруючого обладнання та устаткування, можливості використання паливно-енергетичних ресурсів з найменшою вартістю для досягнення найнижчої собівартості, технічного стану чи технічної можливості роботи генеруючого обладнання та устаткування (значення максимального та мінімального навантажень котлів і турбін, характеру добового графіка зміни навантаження, старіння устаткування, освоєння введеного устаткування, структури і якості спалюваного палива, температури зовнішнього повітря, температури охолоджувальної води на вході в конденсатори турбін тощо), а також інших зовнішніх факторів».

У подальшому, 12.08.2025 НКРЕКП було прийнято постанову № 1222 «Про затвердження Змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках». Пунктом 2 Змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках, у підпункті 1 пункту 3.3 глави 3 після абзацу п`ятого доповнити тринадцятьма новими абзацами шостим вісімнадцятим такого змісту:

«На час дії воєнного стану в Україні та протягом шести місяців після його припинення або скасування, у разі зміни планованої розрахункової питомої витрати палива на відпущену теплову енергію більш ніж на 5 % порівняно з питомою витратою палива, врахованою в діючих (встановлених) тарифах, НКРЕКП може враховувати питому витрату палива на відпущену теплову енергію з урахуванням фактичних показників питомих витрат палива за попередні періоди та їх динаміки. Зазначена зміна планованої розрахункової питомої витрати палива на відпущену теплову енергію може бути пов`язаною, зі зміною:

методики розподілу витрат палива між виробництвом теплової та електричної енергії порівняно з методикою, яка застосовувалася в діючих (встановлених) тарифах;

економічного коефіцієнта розподілу (частки тепла, відпущеного з відпрацьованою парою турбін, яка умовно відноситься на виробництво електричної енергії і забезпечує оптимізацію питомих витрат палива) порівняно з коефіцієнтом економічного розподілу, який застосовувався в діючих (встановлених) тарифах;

річного планованого обсягу відпуску/виробництва електричної та (або) теплової енергії порівняно з відповідними обсягами, які враховані в діючих (встановлених) тарифах;

структури використання палива (у разі застосування декількох видів палива при комбінованому виробництві теплової та електричної енергії) порівняно з відповідною структурою, яка врахована в діючих (встановлених) тарифах.

При цьому якщо при визначенні планованої розрахункової питомої витрати палива на відпущену теплову енергію ліцензіатом застосовувалася інша методика розподілу витрат палива та/або інший економічний коефіцієнт розподілу, ніж ті, що враховані в діючих (встановлених) тарифах:

до макетів розрахунку нормативних питомих витрат і економії палива на відпущену електричну і теплову енергію ліцензіат додає порівняльний аналіз питомих витрат палива, які визначаються відповідно до ГКД 34.09.100-2003 «Витрати палива на відпущену електричну та теплову енергію при їх комбінованому виробництві на теплових електростанціях. Методика визначення» (далі ГКД 34.09.100-2003) із застосуванням граничного значення коефіцієнта економічного розподілу відповідно до додатка 1 до ГКД 34.09.100-2003. Крім того, визначається приведений розрахунковий коефіцієнт економічного розподілу, застосування якого при використанні ГКД 34.09.100-2003 дало б ті самі результати щодо питомих витрат палива, що подані у відповідних макетах;

для періодів, у яких ліцензіатом застосовувалася інша методика розподілу витрат палива та/або інший економічний коефіцієнт розподілу, ніж ті, що враховані в діючих (встановлених) тарифах, та у яких фактичні питомі витрати палива перевищують більш ніж на 3 % питому витрату палива, враховану в діючих (встановлених) тарифах, надаються скориговані фактичні питомі витрати палива (для виробництва теплової і електричної енергії), які визначені ліцензіатом згідно з методикою розподілу витрат палива та/або економічним коефіцієнтом розподілу, врахованими в діючих (встановлених) тарифах.

Для випадків, визначених в абзацах сьомому і восьмому цього підпункту, НКРЕКП при встановленні тарифу на вироблену теплову енергію враховує питому витрату палива на відпущену теплову енергію з урахуванням фактичних та скоригованих фактичних питомих витрат палива за попередні 10 років та їх динаміки. У разі ненадання ліцензіатом зазначених у абзаці тринадцятому цього підпункту розрахунків скоригованих фактичних питомих витрат палива НКРЕКП не враховує фактичні питомі норми у періодах за попередні 10 років, у яких ліцензіатом застосовувалася інша методика розподілу витрат палива та/або інший економічний коефіцієнт розподілу фактичних показників питомих витрат палива, ніж ті, що були враховані в діючих (встановлених) тарифах. Для випадків, передбачених цим абзацом, питома витрата палива на відпущену теплову енергію з урахуванням фактичних та скоригованих фактичних питомих витрат палива враховується на рівні питомої витрати палива на відпущену теплову енергію:

врахованої у діючих тарифах у разі, якщо розрахункове значення є нижчим ніж враховане у діючих (встановлених) тарифах;

визначеної за розрахунком у разі, якщо розрахункове значення перевищує питомі витрати, враховані у тарифах, не більш як на 3 %;

врахованої у діючих тарифах, збільшеної на 3 % у разі, якщо розрахункове значення перевищує питомі витрати, враховані у тарифах, більш як на 3 %.

У разі якщо зміна планованої розрахункової питомої витрати палива на відпущену теплову енергію пов`язана із суттєвою зміною складу генеруючого обладнання (або виду палива), яка сталася внаслідок руйнування або пошкодження генеруючого обладнання у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, або встановлення нового генеруючого обладнання сумарною потужністю більше 4,3 Гкал/год та не пов`язана з випадками, переліченими в абзацах сьомому і восьмому цього підпункту, вимога щодо врахування питомої витрати палива на відпущену теплову енергію з урахуванням фактичних показників питомих витрат палива за попередні періоди та їх динаміки не застосовується.».

Натомість, як встановлено судом, попередня редакція підпункту 1 пункту 3.3 глави 3 Методики № 991 до прийняття Постанови № 2029 та Постанови № 1222 була наступного змісту:

« 1) паливо, а саме:

витрати на придбання палива та його транспортування для виробництва електричної та (або) теплової енергії, які визначаються виходячи з планованого обсягу відпуску/виробництва електричної та (або) теплової енергії відповідно до річного плану виробництва, питомих норм витрат паливно-енергетичних ресурсів, визначених, затверджених та погоджених в установленому порядку, діючих/планованих цін (тарифів) на паливно-енергетичні ресурси та послуги (витрати) з їх транспортування, тобто з урахуванням усіх планованих логістичних ланцюгів транспортування паливно-енергетичних ресурсів, калорійних еквівалентів, обсягу енергії природного газу, визначених умовами договору, сертифікатами постачальників чи даними базового періоду.

Виробники, що здійснюють діяльність з виробництва електричної та теплової енергії у комбінований спосіб, надають розроблені (переглянуті) нормативні енергетичні характеристики устаткування електростанції, у тому числі графіки вихідно-нормативних питомих витрат палива, макет розрахунку нормативних питомих витрат і економії палива на відпущену електричну і теплову енергію, які були виконані відповідно до чинних галузевих нормативних документів, а також висновки про проведену кваліфікованими організаціями в галузі енергетики експертизу здійснених розрахунків питомих витрат умовного палива енергетичного об`єкту (електростанції).».

З огляду на викладене, відповідачем оскаржуваною Постановою № 2029 внесено зміни до Методики № 991 шляхом доповнення окремими абзацами, які регламентують порядок визначення питомих витрат палива на підставі нормативних документів - ГКД 34.09.103-96 та положень пункту 5.4.2 ГКД 34.20.507-2003, одночасно забороняючи застосування коефіцієнтів, що штучно збільшують витрати палива на теплову енергію за рахунок зменшення витрат на електричну енергію та не передбачені ГКД 34.09.103-96 і СОУ-Н МПЕ 40.1.09.111:2005, і встановлюють спеціальні правила для періоду воєнного стану.

Також судом встановлено, що оскаржуваною Постановою № 1222 внесено зміни до Методики № 991 шляхом доповнення окремими абзацами, якими регламентовано право НКРЕКП враховувати питому витрату палива на відпущену теплову енергію з урахуванням фактичних показників питомих витрат палива за попередні періоди у разі зміни планованої розрахункової питомої витрати палива на відпущену теплову енергію, пов`язаної зокрема із зміною методики розподілу витрат палива між виробництвом теплової та електричної енергії порівняно з методикою, яка застосовувалася в діючих (встановлених) тарифах або економічного коефіцієнта розподілу (частки тепла, відпущеного з відпрацьованою парою турбін, яка умовно відноситься на виробництво електричної енергії і забезпечує оптимізацію питомих витрат палива) порівняно з коефіцієнтом економічного розподілу, який застосовувався в діючих (встановлених) тарифах.

При цьому, у випадку застосування іншої методики розподілу витрат палива та/або іншого економічного коефіцієнту розподілу, ніж ті, що враховані в діючих (встановлених) тарифах, ліцензіати мають надати НКРЕКП порівняльний аналіз питомих витрат палива відповідно до ГКД 34.09.100-2003 «Витрати палива на відпущену електричну та теплову енергію при їх комбінованому виробництві на теплових електростанціях. Методика визначення» (далі СОУ-Н МПЕ 40.1.09.111:2005).

Отже, фактично ліцензіатам встановлено обов`язок із застосування конкретно визначених нормативних документів - ГКД 34.09.103-96, ГКД 34.20.507-2003, СОУ-Н МПЕ 40.1.09.111:2005 та СОУ-Н МПЕ 40.1.09.111:2005.

Крім цього, вбачається, якщо ліцензіат використовував іншу методику розподілу витрат палива або інший економічний коефіцієнт, ніж ті, що закладені в діючих тарифах, і при цьому фактичні питомі витрати палива перевищують на понад 3 % показники, передбачені в діючих тарифах, ліцензіат зобов`язаний подати до НКРЕКП скориговані фактичні витрати палива для виробництва теплової та електричної енергії, розраховані з урахуванням методики та коефіцієнтів, передбачених у діючих тарифах. У випадках, коли ліцензіат застосовував іншу методику розподілу витрат палива або інший економічний коефіцієнт, ніж ті, що закладені в діючих тарифах, НКРЕКП при встановленні тарифу на теплову енергію враховує питомі витрати палива з урахуванням фактичних і скоригованих питомих витрат за попередні 10 років та їх динаміки, а за відсутності скоригованих розрахунків - не враховує фактичні норми у періодах, коли застосовувалася методика розподілу витрат палива або економічний коефіцієнт, інші ніж у діючих тарифах.

Тобто, можливість застосування інших, ніж встановлені Методикою № 991 та/або визначені у діючих тарифах, методик розподілу витрат палива або економічних коефіцієнтів є обмеженою, адже за наслідками їх застосування, Регулятор при встановленні тарифу на теплову енергію замість цих розрахунків враховує питомі витрати палива з урахуванням фактичних і скоригованих питомих витрат за попередні 10 років та/або не враховує розрахунок фактичних норм у періодах, коли застосовувалася такі методика та/або економічних коефіцієнт.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що при винесенні оскаржуваних Постанов № 2029 та № 1222, відповідач керувався приписами Законів № 2633-IV, Закон № 2509-IV та Закон № 1540-VIII.

Варто зазначити, що повноваження Регулятора у сфері теплопостачання встановлено статтею 16 Закону № 2633-IV, який передбачає, що до таких повноважень, серед іншого, належить:

- розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання;

- розроблення і затвердження методології (порядку) формування тарифів на теплову енергію у сфері теплопостачання для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках.

Згідно зі статтею 8 Закону № 2509-IV державне регулювання у сфері використання когенераційних установок здійснює, серед іншого, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Державне регулювання у сфері використання когенераційних установок здійснюється шляхом:

- проведення кваліфікації когенераційних установок;

- ліцензування господарської діяльності з виробництва теплової енергії, з виробництва електричної енергії;

- встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється когенераційними установками;

- нагляду та контролю за безпечним виконанням робіт при будівництві чи реконструкції когенераційних установок;

- нагляду та контролю за технічним станом та організацією експлуатації когенераційних установок, випробуванням та ремонтом;

- надання гарантій походження електричної енергії, що вироблена високоефективною когенераційною установкою.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 17 Закону № 1540-VIII для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема порядки (методики) формування, розрахунку та встановлення державних регульованих цін і тарифів для суб`єктів природних монополій у сферах енергетики та комунальних послуг, а також для інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом.

Водночас, судом встановлено, що приписами Законів № 2633-IV, № 2509-IV, № 1540-VIII прямо не передбачено повноважень відповідача щодо здійснення державного регулювання за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг у частині встановлення обов`язкових до використання ліцензіатами нормативних документів при визначенні питомих норм витрат паливно-енергетичних ресурсів.

При цьому, не встановлено за відповідачем відповідних повноважень і приписами Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» № 2479-VI від 09.07.2010 (далі Закон № 2479-VI).

У пункті 14 частини 1 статті 1 Закону №1315-VII встановлено, що нормативний документ - документ, що встановлює правила, настанови чи характеристики щодо діяльності або її результатів.

Згідно із статтею 6 Закону №1315-VII нормативні документи поділяються на:

1) національні стандарти та кодекси усталеної практики, прийняті національним органом стандартизації;

2) стандарти, кодекси усталеної практики та технічні умови, прийняті підприємствами, установами та організаціями, що здійснюють стандартизацію.

У частині 1 статті 8 Закону №1315-VII встановлено, що до суб`єктів стандартизації належать:

1) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері стандартизації;

2) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері стандартизації;

3) національний орган стандартизації;

4) технічні комітети стандартизації;

5) підприємства, установи та організації, що здійснюють стандартизацію.

Разом з тим, відповідач не віднесений до суб`єктів стандартизації і не наділений повноваженнями щодо прийняття, перегляду, скасування чи затвердження нормативних документів.

У частині 2 статті 23 Закону №1315-VII встановлено, що національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1315-VII встановлено, що галузеві нормативні документи застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами.

Центральні органи виконавчої влади забезпечують розміщення на офіційних веб-сайтах текстів галузевих нормативних документів, обов`язковість застосування яких установлена нормативно-правовими актами, з безоплатним доступом до них.

У матеріалах справи відсутні докази щодо дотримання відповідачем вимог Закону № 1315-VII, зокрема відомості щодо розміщення текстів галузевих нормативних документів, обов`язковість застосування яких установлена оскаржуваними постановами, на офіційних веб-сайтах, з безоплатним доступом до них.

У статті 11 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що розроблення науково обґрунтованих нормативів витрат та втрат енергоносіїв при виробництві, транспортуванні та постачанні теплової енергії, належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до п. 1 та пп. 20 п. 4 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460, головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері житлово-комунального господарства та сфері контролю житлово-комунального господарства є Міністерство розвитку громад та територій України, яке відповідно до покладених на нього завдань затверджує порядки, стандарти, норми і правила у сфері житлово-комунального господарства.

Отже, повноваження щодо затвердження стандартів, норм і правил у сфері житлово-комунального господарства належать Міністерству розвитку громад та територій України.

Суд враховує наявні у матеріалах справи лист НКРЕКП від 06.08.2020 № 8245/17.4/7-20 та Протокол відкритого обговорення (розгляду зауважень та пропозицій) до проекту рішення НКРЕКП, що має ознаки регуляторного акта, проекту постанови НКРЕКП «Про затвердження Змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на електричну та (або) теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках» від 16.10.2020 з додатком Таблицею узгоджених позицій до проекту регуляторного акта постанови НКРЕКП «Про затвердження Змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на електричну та (або) теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках», з яких вбачається, що відповідач звертав увагу ліцензіатів на те, що при комбінованому виробництві електричної та теплової енергії основними рівноцінними методами розподілу витрат палива є фізичний метод, метод цінності енергії, метод розподілу економії, однак виробники не зобов`язані використовувати будь-який конкретний метод.

При цьому, зі змісту Протоколу відкритого обговорення також вбачається, що відповідач наголошував на доцільності звернення до Міністерства енергетики України з пропозицією розробити галузевий керівний документ, що буде передбачати єдиний порядок розподілу витрат при комбінованому виробництві електричної та теплової енергії.

Таким чином, повноваження на розробку, затвердження та встановлення загальнообов`язкових нормативних документів в контексті спірних правовідносин належать Міністерству розвитку громад та територій України у сфері житлово-комунального господарства, а також Міністерству енергетики України - у сфері ефективного використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива (крім забезпечення енергоефективності будівель та інших споруд) та у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики і теплопостачання, що вказує на прийняття оскаржуваних постанов № 2029 та № 1222 поза межами наданих відповідачу законом повноважень.

Варто зазначити, що суд не може врахувати при вирішенні справи по суті посилання відповідача на лист Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансування тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 18.11.2024р. № 8/2/4-15799, як на підтвердження правомірності внесення змін до Методики № 991, в зміст якого вказує на необхідності внесення відповідних змін для усунення причин та умов, що створюють загрозу енергетичній безпеці України, запобіганню, виникненню осередків соціальної напруги серед населення та запобігання безпідставному формуванню завищених тарифів на теплову енергію, адже у матеріалах справи такий лист - відсутній.

Щодо доводів позивача про невідповідність оскаржуваних Постанов № 2029 та № 1222 статті 20 Закону № 2633-IV та відсутності методологічної єдності між нормативними документами, визначеними цими постановами, суд зазначає таке.

У статті 20 Закону № 2633-IV встановлено, що тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Таким чином, витрати на паливо, використане для виробництва теплової енергії, підлягають включенню до тарифу на виробництво теплової енергії.

Як було встановлено судом, позивач використовує власний Стандарт підприємства методику розподілу витрат палива на відпущену електричну та теплову енергію.

Варто зауважити, що ліцензійними умовами та іншими нормативно-правовими нормами не заборонено позивачу використовувати власну методику визначення розподілу витрат палива на відпущену енергетичну та теплову енергію.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 320/28285/23 та від 07.02.2025 у справі № 320/36721/23.

Суд зазначає, що у п. 3.5 на сторінці 11 Акта перевірки № 178 від 05 квітня 2023 року, складеного за результатами проведення планової перевірки дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства та ліцензійних умов з виробництва теплової енергії за період 2022 року, тобто після запровадження позивачем Стандарту підприємства, відповідачем встановлено, що бухгалтерський облік господарської діяльності позивача з виробництва теплової енергії ведеться відповідно до вимог чинного законодавства.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази завищення позивачем витрат на виробництво теплової енергії, і, як наслідок, формування завищених тарифів на виробництво теплової енергії.

Так, зі змісту оскаржуваних змін до Методики № 991 вбачається, що Регулятор встановив обов`язок ліцензіатів використовувати, серед іншого, ГКД 34.09.100-2003.

У Вступі ГКД 34.09.100-2003 зазначено, зокрема, що: «Введення Методики обумовлюється необхідністю узгодженого регулювання тарифів на теплову енергію в умовах місцевого регулювання тарифів на теплову енергії згідно з Законом України «Про електроенергетику» а також настанням терміну перегляду ГКД 34.09.108-98 «Розподіл витрати палива на теплових електростанціях на відпущену електричну та теплову енергію при їх комбінованому виробництві».

Методика має на меті забезпечення конкурентоздатності тепла комбінованого виробництва на ринку теплової енергії шляхом оптимізації витрат палива на відпущену теплову енергію».

Пунктами 4.4 та 4.5 ГКД 34.09.100-2003 передбачено наступне:

« 4.4. Визначення витрат палива передбачає економічний перерозподіл тепла відпрацьованої пари тербин і, як наслідок, перерозподіл палива на відпущену електричну та теплову енергії при їх комбінованому виробництві.

Економічний перерозподіл палива передбачає підвищення конкурентноздатності відпуску тепла комбінованого виробництва у порівнянні з розділеним виробництвом.

4.5. Визначення частки тепла відпрацьованої пари турбін, яка умовно відноситься на виробництво електроенергії, здійснюється за допомогою коефіцієнта економічного розподілу.

Коефіцієнт економічного розподілу визначається на основі техніко-економічних розрахунків і не повинен перевищувати граничних значень згідно з додатком 1. При визначенні коефіцієнта економічного розподілу повинно передбачатися зниження питомих витрат палива на теплову енергію, а питомі витрати палива на електричну енергію не повинні призвести до підвищення тарифу, встановленого Національною комісією регулювання електроенергетики.»

Таким чином, методика ГКД 39.09.100-2003 розроблена в умовах державного регулювання як тарифу на виробництво теплової енергії, так і тарифу на виробництво електричної енергії, та спрямована на забезпечення конкурентоздатності виробництва тепла шляхом оптимізації (зменшення) витрат палива на відпущену теплову енергію, що, за своєю суттю, зводиться до завищення витрат палива на електричну енергію за рахунок зниження витрат палива на теплову енергію.

Водночас, станом на дати прийняття відповідачем оскаржуваних постанов Закон України «Про ринок електричної енергії» не передбачав державного регулювання тарифу на виробництво електричної енергії.

З урахуванням викладеного, суд погоджується з доводами позивача про те, що оскаржуваними постановами порушено принцип, закладений у статті 20 Закону № 2633-IV, оскільки економічний перерозподіл витрат, тобто зниження витрат на виробництво теплової енергії за рахунок завищення витрат на виробництво теплової енергії, не забезпечить виробнику теплової енергії відшкодування усіх економічно обґрунтованих витрат за рахунок тарифу на теплову енергію.

Окрім того, підпункт 1 пункту 3.3 глави 3 Методики № 991 у редакції оскаржуваних Постанов № 2029 та № 1222 передбачає перелік нормативних документів, відповідно до яких та з урахуванням яких допускається визначати питомі норми витрат паливно-енергетичних ресурсів для врахування у складі виробничої собівартості електричної та (або) теплової енергії, які враховуються при визначенні тарифу на виробництво теплової енергії, зокрема:

- ГКД 34.09.103-96 «Розрахунок звітних техніко-економічних показників електростанції про теплову економічність обладнання. Методичні вказівки» (далі - ГКД 34.09.103-96);

- ГКД 34.20.507-2003 «Технічна експлуатація електричних станцій і мереж. Правила», затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 13 червня 2003 року № 296 (далі - ГКД 34.20.507-2003);

- СОУ-Н МПЕ 40.1.09.111:2005 «Розрахункові питомі витрати палива на відпущену електричну і теплову енергію на прогнозований період. Методика визначення (далі - СОУ-Н МПЕ 40.1.09.111:2005);

- ГКД 34.09.100-2003 «Витрати палива на відпущену електричну та теплову енергію при їх комбінованому виробництві на теплових електростанціях. Методика визначення» (далі ГКД 34.09.100-2003).

Вказуючи на методологічну та технічну неузгодженість зазначених нормативних документів, невідповідність вимогам статті 20 Закону № 2633-IV, а також Закону № 1315-VII у частині їх офіційного оприлюднення та затвердження, позивач посилається на листи ПрАТ «ЛЬВІВОРГРЕС» до позивача від 27.12.2024 № 201/367 та до відповідача - від 11.02.2025 № 201/108.

На думку суду, доповнюючи зміст Методики № 991 і посилаючись на ГКД 34.09.103-96, Регулятором було проігноровано зміст іншого нормативного документу - ГКД 39.09.100-2003, у Вступі до якого визначено:

«Методика розподілу є доповненням до ГКД 34.09.103-96 «Розрахунок звітних техніко-економічних показників електростанції про теплову економічність устаткування. Методичні вказівки» та «Звіт про роботу теплової і атомної електростанції за формою № 6-ТП. Інструкція про складання». Розрахунок усіх показників теплової економічності електростанції виконується згідно з ГКД 34.09.103-96, за винятком витрат палива і питомих витрат палива на відпущену електричну і теплову енергію, які визначаються згідно з цією Методикою».

Тобто, ГКД 39.09.100-2003 цілковито замінило ГКД 34.09.103-96 у частині розрахунків витрат палива і питомих витрат палива на відпущену електричну і теплову енергію.

Зі змісту листа ПрАТ «ЛЬВІВОРГРЕС» до позивача від 27.12.2024 № 201/367 вбачається, що в п. 6.2.1 іншого нормативного документу, зазначеного у Методиці № 991, а саме СОУ-Н МПЕ 40.1.09.111:2005, дається вказівка на застосування коефіцієнтів Кт (формула 5) і Кк (формула 6) відповідно до ГКД 34.09.100-2003, відтак порядок розрахунку питомих витрат умовного палива СОУ-Н МПЕ 40.1.09.111:2005 суперечить ГКД 34.09.103-96.

У листі ПрАТ «ЛЬВІВОРГРЕС» від 11.02.2025 № 201/108, установою окремо вказано, що методику ГКД 34.09.103-96 відмінено в частині визначення звітних питомих витрат умовного палива на відпущену теплоту і електричну енергію, у зв`язку із прийняттям ГКД 34.09.100-2003, тому для технічного регулювання нормативно-правовими актами можуть бути застосовані тільки чинні стандарти або їх чинні частини.

Тобто, ГКД 34.09.103-96 не може застосовуватися з огляду на зміну її положень іншим нормативним документом - ГКД 34.09.100-2003, а також технологічною несумісністю ГКД 34.09.103-96 із СОУ-Н МПЕ 40.1.09.111:2005.

Разом із тим, у частині оцінки усіх методів розподілу умовного палива для комбінованого виробництва, а також ГКД 34.09.100-2003, ПрАТ «ЛЬВІВОРГРЕС» у своєму листі до відповідача зазначило:

«Всі технічні методи (теплові, термодинамічні) для комбінованого виробництва дають різні результати розподілу умовного палива (питомі витрати умовного палива на відпущену теплоту та електроенергію). Ці результати завжди будуть мати певний діапазон, межі якого характеризують питомі витрати умовного палива за умови, що все умовне паливо може бути віднесене або до відпущеної теплоти, або до відпущеної електроенергії (принцип основного і побічного продукту)… Неможливо пояснити фізичні показники термодинамічної системи фінансовими категоріями типу «споживач» тощо, але можливо штучно прирівняти фінансову категорію до термодинамічної (фінансова категорія залежить від термодинамічної, а не навпаки). «Споживачі» теплоти/електроенергії ніяким чином не можуть вплинути на сам процес перетворення хімічної енергії палива у відпущену теплоту/електроенергію на термодинамічній межі когенераційної установки (ТЕЦ…Основуючись на матеріальних, теплових та електричних балансах електростанції, визначених засобами вимірювальної техніки, любий технічних метод може розподілити тільки умовне паливо (це визначення непрямим заміром на основі проміжних показників). Натуральне паливо, спалене між відпущеними теплотою та електроенергією в комбінованому виробництві, оскільки невідомо, яким чином визначити (облікувати) їх кількість засобами вимірювальної техніки…

…Методику ГКД 34.09.100-2003 необхідно переглянути з доопрацюванням в частині:

а) вказівок стосовно максимального і мінімального коефіцієнтів економічного розподілу;

б) формули (6) з урахуванням відпуску теплоти з гарячою водою з системи продувки барабанних котлів;

в) формули (9) з заміною коефіцієнта небалансу на коефіцієнт втрат електроенергії, пов`язаних з її відпуском (аналогічно коефіцієнту втрат теплоти, пов`язаних з її відпуском);

г) розділити показник питомої витрати умовного палива на відпущену теплоту (формула 15) на показники (виключення затрат на теплофікаційну установку гарячої води із затрат на теплофікаційну установку технологічної пари):

1) питома вага умовного палива на відпущену теплоту з гарячою водою і відповідним «коефіцієнтом економічного розподілу»;

2) питома вага умовного палива на відпущену теплоту з технологічною парою і відповідним «коефіцієнтом економічного розподілу»….»

Таким чином, будь-який технічний метод не дозволяє визначити засобами вимірювальної техніки об`єктивну кількість палива спаленого між відпущеними теплотою та електроенергією в комбінованому виробництві.

Суд вважає доводи відповідача щодо продовження терміну дії ГКД 34.09.100-2003 згідно з Висновком перевірки галузевого нормативного документу ГКД 34.09.100-2003 від 20.01.2025 № Рр-15482 нерелевантними, оскільки продовження терміну дії нормативного документу не спростовує добровільність його застосування суб`єктами господарювання.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача у частині суперечностей між листами ПрАТ «ЛЬВІВОРГРЕС» від 27.12.2024 № 201/367 та від 11.02.2025 № 201/108, оскільки відповідачем не вказано у чому полягають такі суперечності, а також із урахуванням того, що ПрАТ «ЛЬВІВОРГРЕС» є суб`єктом стандартизації у розмінні Закону № 1315-VII, зокрема, як вбачається із матеріалів справи, ним розроблено ГКД 34.09.100-2003 та ГКД 34.20.507-2003.

Крім цього, вищенаведеними листами ПрАТ «ЛЬВІВОРГРЕС» надано оцінку Стандарту підприємства, який використовується позивачам. Так, у листі від 27.12.2024 № 201/367 зазначено, що розрахунки норм питомих витрат умовного палива на прогнозований період 2025 року, що виконаний ПрАТ «ЧЕРКАСЬКЕ ХІМВОЛОКНО» не суперечить постанові НКРЕКП від 01.08.2017 за № 991 зі змінами та доповненнями (у редакції Постанови № 2029).

У контексті надання оцінки Стандарту підприємства, листом від 11.02.2025 № 201/108 ПрАТ «ЛЬВІВОРГРЕС» вказало, що методика позивача, серед іншого, заснована на методі ГКД 34.09.100-2003.

Тобто, розробником нормативних документів, обов`язок застосування яких встановлено відповідачем, було підтверджено технічну відповідність Стандарту підприємства таким нормативним документам, акцентовано увагу на несумісності запроваджених відповідачем ГКД та їх технічній неузгодженості.

Суд також погоджується із доводами позивача у частині ГКД 34.20.507-2003, які не були спростовані відповідачем, що пункт 5.4.2 ГКД 34.20.507-2003, на який відповідач встановив посилання у Методиці № 991, міститься на сайті Міністерства енергетики України у редакції наказу Міністерства палива та енергетики України № 296 від 13.06.2003, і не передбачає жодних посилань на галузеві керівні документи, а натомість регламентує, що визначення фактичних основних техніко-економічних показників повинно проводитись за прямим балансом і підтверджуватись розрахунком за зворотним балансом на основі проміжних техніко-економічних показників в межах точності вимірювань.

Тобто, ГКД 34.20.507-2003 у редакції наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 21.06.2019 № 271, на яку посилається відповідач, відсутній у вільному доступі, всупереч Закону № 1315-VII офіційно не оприлюднений, і не може застосовуватися ліцензіатами у примусовому порядку.

Доводи відповідача про зростання рентабельності діяльності позивача з виробництва електричної енергії на підставі застосування Стандарту підприємства не спростовують обов`язковість врахування Регулятором в тарифах на виробництво теплової енергії усіх економічно обґрунтованих витрат.

У рішеннях Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, від 20 червня 2019 року № 6-р/2019 вказано, що одним з елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності.

Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин.

Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.

У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави.

Статтею 4 Закону № 1540-VIII, серед іншого встановлено, що основними принципами діяльності Регулятора є компетентність та ефективність.

Таким чином, суд дійшов висновку, що встановлення обов`язку із застосування ліцензіатами нормативних документів, що методологічно та технічно не узгоджуються, не відповідає принципам правової визначеності, компетентності та ефективності, а відтак здійснене із порушенням Закону № 1540-VIII та вимог статті 2 КАС України.

Щодо позовних вимог в частині визнання нечинним та скасування пункту 2 Змін до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов, затверджених Постановою № 1120 від 22.07.2025р.

22.07.2025 НКРЕКП було прийнято постанову № 1120 «Про затвердження Змін до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов». У пункті 2 Змін до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов передбачено викласти в новій редакції додаток 26 до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.06.2018 № 428 (далі Порядок № 428) Методику визначення сум додатково отриманого або недоотриманого доходу суб`єктами господарювання з виробництва теплової енергії від здійснення ліцензованої діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках (далі Методика до Порядку № 428).

У позовній заяві позивач зазначав, що Постанова № 1120 є незаконною, оскільки вона не відповідає Конституції України та законам України, прийнята з порушенням принципів верховенства права, законності, обґрунтованості, пропорційності, що не відповідає критеріям рішення суб`єкта владних повноважень, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України.

Позивач вказує, що внесеними змінами до Методики до Порядку № 428 (у редакції Постанови № 1120) ліцензіатів фактично зобов`язано здійснювати перехресне субсидіювання одного виду діяльності за рахунок іншого, що створює передумови для застосування санкцій до таких ліцензіатів за порушення здійснення ліцензованої діяльності з виробництва електричної енергії. Також позивач зазначає, що оскаржуваними змінами НКРЕКП, за відсутності повноважень щодо розпорядження доходом ліцензіатів, вводить новий вид санкції, який не передбачений частиною 2 статті 22 Закону № 1540-VIII.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у цій частині, відповідач зазначає, що на позивача не покладено спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів, тому поняття «перехресне субсидіювання» до нього не застосовується.

Судом встановлено, що Постановою № 1120 було внесено зміни до Порядку № 428, зокрема Методику визначення сум додатково отриманого або недоотриманого доходу суб`єктами господарювання з виробництва теплової енергії від здійснення ліцензованої діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках (додаток 26), викладено у новій редакції, яку, серед іншого, доповнено пунктами 18 та 19.

При цьому, як вірно зауважив відповідач, зазначаючи про незаконність пункту 2 Постанови № 1120 в цілому, позивач фактично наводить обґрунтування щодо протиправності тільки двох пунктів 18 та 19 нової редакції Методики до Порядку № 428 (у редакції Постанови № 1120).

Суд зазначає, що виходячи зі змісту завдання адміністративного судочинства, принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі та можливості виходу за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд адміністративної юрисдикції зобов`язаний не лише формально розглянути заявлені позовні вимоги, а й у комплексі дослідити обставини справи, надати їм відповідну правову оцінку і, у випадку необхідності, захистити порушене право позивача.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.10.2022 у справі № 9901/496/21.

Так, пунктами 18-19 Методики до Порядку № 428 (у редакції Постанови № 1120) визначено наступне:

« 18. У разі порушення розподілу витрат на паливо при комбінованому виробництві на ТЕЦ теплової та електричної енергії, затвердженого рішенням НКРЕКП або врахованого при встановленні тарифів, у розмірі більше ніж на 3 %, компенсація таких витрат здійснюється за рахунок доходу від діяльності з виробництва електричної енергії, яка обраховується за формулою

? К = ?(BЕ план)* K, тис. грн,

де ?(BЕ план) планова сума витрат (товарна продукція) з виробництва електричної енергії, тис. грн;

К відсоток компенсації за рахунок діяльності з виробництва електричної енергії, %.

Розрахунок відсотка компенсації здійснюється за формулою

К = R факт (R план + 3%), %,

де R факт фактичний відсоток розподілу витрат між виробництвом теплової та електричної енергії, %, який розраховується за формулою:

R факт = ?(BT факт)/?(BZ факт) *100, %,

де ?(BT факт) фактична сума витрат з виробництва теплової енергії, тис. грн;

?(BZ факт) загальна фактична сума витрат з виробництва теплової енергії та електричної енергії, тис. грн;

R план плановий відсоток розподілу витрат між виробництвом теплової та електричної енергії, %, який розраховується за формулою:

R план= ?(BT план)/?(BZ план) *100, %,

де ? (BT план) планова сума витрат з виробництва теплової енергії, тис. грн;

? (BZ план) загальна планова сума витрат з виробництва теплової енергії та електричної енергії, тис. грн.

19. Фактична сума компенсації, що може бути включена до структури тарифів на виробництво теплової енергії ліцензіата за умови надання належного обґрунтування перевитрат, що були понесені у звітному періоді (році), розраховується за формулою:

? Ктариф = від`ємна сума Дпідсумок + ? К + RT, тис. грн,

де Дпідсумок від`ємне значення підсумкової суми недоотриманого доходу, тис. грн;

?К сума, яка компенсується за рахунок доходу від діяльності з виробництва електричної енергії, тис. грн;

RT сума нарахованої різниці в тарифах та трансферів з Державного та місцевих бюджетів, віднесених на виробництво теплової енергії, тис. грн.».

Тобто, зазначені пункти встановлюють механізм, за яким у разі відхилення розподілу витрат на паливо при комбінованому виробництві теплової та електричної енергії більше ніж на 3% від затвердженого/врахованого в тарифі, ліцензіатом здійснюється компенсація таких витрат, зокрема за рахунок доходу від діяльності з виробництва електричної енергії. За наведеною формулою розрахунку такої компенсації, фактично зменшується дохід від одного виду ліцензованої діяльності (електричної енергії) для покриття витрат іншого виду діяльності (теплової енергії).

Статтею 20 Закону № 2633-IV закріплено принцип, згідно з яким тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 17 Закону № 1540-VIII для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор здійснює, зокрема контроль за недопущенням перехресного субсидіювання при провадженні господарської діяльності суб`єктами природних монополій і суміжних ринків у сферах енергетики та комунальних послуг.

Аналогічні положення містяться у пункті 8 частини 1 статті 6 Закону № 2479-VI.

У пункті 1.13 глави 1 Методики № 991 встановлено, що перехресне субсидіювання одних видів діяльності за рахунок інших не допускається.

З урахуванням викладеного, встановлений статтею 20 Закону № 2633-IV принцип формування тарифів на теплову енергію гарантує виробнику теплової енергії відшкодування всіх економічних витрат саме за рахунок тарифу на виробництво теплової енергії, а не за рахунок доходів від інших видів діяльності.

Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає, щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону № 1540-VIII Регулятор у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Таким чином, пункти 18 та 19 Методики до Порядку № 428 (у редакції Постанови № 1120) не відповідають вимогам Закону № 1540-VIII, Закону № 2479-VI та пункту 1.13 Методики № 991, порушують принцип верховенства права, оскільки, попри законодавчо встановлені заборони, фактично запроваджують механізм перехресного субсидіювання одного виду ліцензованої діяльності за рахунок іншого.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, їх посадові особи можуть діяти лише в межах повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Тобто, органи державної влади не можуть виходити за межі своїх законних функцій та завдань при здійсненні наданих їм повноважень. У зв`язку з цим суди можуть визнати дії державних органів незаконними, якщо вони виходять за межі наданих їм законом повноважень.

Принцип прийняття рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України є орієнтиром при реалізації повноважень владного суб`єкта, який вимагає від останнього діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, з дотриманням встановленої законом процедури. Критерій прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо указує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.06.2025 у справі № 320/14123/23.

Суд наголошує, що запроваджений пунктами 18 та 19 додатка 26 Методики до Порядку № 428 (у редакції Постанови № 1120) механізм, який зобов`язує ліцензіата компенсувати витрати одного виду діяльності за рахунок доходу від іншого виду діяльності є формою примусового вилучення або переспрямування частини доходу підприємства, отриманого від продажу електричної енергії, на покриття витрат з виробництва теплової енергії.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом не встановлено повноваження НКРЕКП на розпорядження доходом ліцензіатів, за яким Регулятор може визначати формули таких імперативних вимог перерозподілу дохідних складових ліцензованої господарської діяльності.

Зокрема, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційний легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання - або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий, і, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Отже, за відсутності встановлених законодавством повноважень, дії Регулятора щодо розпорядження власними коштами (доходом) суб`єктів господарювання або встановлення механізму примусового перерозподілу таких коштів між різними видами ліцензованої господарської діяльності, є протиправними.

Близька за змістом позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 18.10.2024 у справі № 320/6150/23.

Таким чином, вимоги позивача в частині оскарження пункту 2 Постанови № 1120 підлягають задоволенню частково, шляхом визнання протиправним та скасування пунктів 18, 19 додатка 26 Методики до Порядку № 428 (у редакції Постанови № 1120).

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист та його способи і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та не чинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Виходячи зі змісту наведених вище норм права, судовому захисту підлягає виключно порушене право особи. Тобто, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до вказаних норм право особи звернутися до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Якщо ж це право не є порушеним, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно пункту 18 частини 1 статті 4 КАС України, у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні - нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Таким чином, оскаржувані в межах адміністративної справи Постанова № 2029 та Постанова № 1222, якими внесені зміни до Методики № 991, а також Постанова № 1120, якою внесено зміни до Порядку № 428, за своєю суттю є нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

У пунктах 20-21 постанови Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № зазначено, що статті 2 та 5 КАС України визначають загальне правило, за яким особа має право звернутися до суду з адміністративним позовом виключно у разі порушення її прав, свобод або законних інтересів рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, стаття 264 КАС України, норма якої є спеціальною у випадку спірних правовідносин, конкретизує, що правом на звернення до суду з позовом про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень наділені особи, щодо яких його безпосередньо застосовано або особи, які є суб`єктами правовідносин, у яких буде застосовано цей нормативно-правовий акт.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець самостійно визначив, що порушення прав, свобод чи законних інтересів особи матиме місце виключно за наявності двох перелічених вище умов:

1) коли до цієї особи безпосередньо застосовано оскаржуваний нормативно-правовий акт;

2) коли ця особа є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано оскаржуваний нормативно-правовий акт.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач здійснює діяльність із виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на підставі ліцензії, виданої за рішенням НКРЕКП №804 від 05.06.2014 (переоформлено рішенням № 2444 від 29.12.2016), та діяльність із виробництва електричної енергії на підставі ліцензії, виданої за рішенням № 894 від 19.05.2011 (переоформлено рішенням від 29.12.2016 № 2444).

Пункт 1.1 Методики № 991 передбачає, що ця Методика визначає механізм формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію для суб`єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з виробництва електричної та (або) з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях (далі - ТЕЦ), теплових електростанціях (далі - ТЕС) та когенераційних установках, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки з використанням альтернативних джерел енергії, та є ліцензіатами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - ліцензіати).

Пункт 1.1 Порядку № 428 передбачає, що дія цього Порядку, серед іншого, поширюється на суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, які отримали ліцензії на провадження господарської діяльності та регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю яких здійснюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - ліцензіати).

Тобто, на позивача, який є виробником теплової та електричної енергії та відповідно учасником ринку поширюють свою дію Методика № 991 та Порядок № 428, а відтак і зміни, внесені до них оскаржуваними Постановами № 2029, № 1222 та № 1120.

Суд дійшов висновку, що з урахуванням застосування позивачем власної методики розподілу витрат палива Стандарту підприємства, а також прийняття Регулятором постанови № 1910 від 25.11.2025, якою позивачу встановлено нові тарифи на виробництво теплової енергії, без урахування питомих норм витрат паливно-енергетичних ресурсів, визначених відповідно до зазначеного Стандарту підприємства, позивач є суб`єктом правовідносин, у яких було застосовано оскаржувані нормативно-правові акти Постанови № 2029 та № 1222, а також суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано оскаржуваний нормативно-правовий акт Постанову № 1120, і мав право на звернення до суду з адміністративним позовом про їх оскарження відповідно до вимог статті 264 КАС України.

Відповідно до частини 2 статті 265 КАС України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Враховуючи викладене, надавши оцінку усім доказам, які є у справі, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваної частини рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані нормативно-правові акти, у частині, яка становить предмет розгляду даної адміністративної справи, не відповідають всім наведеним вище критеріям.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судового збору 9084,00 грн.

Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню частково, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, витрати по сплаті судового збору у розмірі - 7084,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» (18013, м. Черкаси, проспект Хіміків, 76, ) до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (03057 м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 19, ) про визнання протиправними та нечинними постанов в частині задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та нечинним підпункт 1 пункту 1 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (03057 м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 19, ) № 2029 від 04.12.2024 «Про внесення змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках».

3. Визнати протиправним та нечинним пункт 2 Змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (03057 м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 19, ) № 1222 від 12.08.2025 «Про затвердження Змін до Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках».

4. Визнати протиправним та нечинним пункти 18, 19 Методики визначення сум додатково отриманого або недоотриманого доходу суб`єктами господарювання з виробництва теплової енергії від здійснення ліцензованої діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках додатку 26 до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 14.06.2018 № 428, у редакції постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (03057 м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 19, ) № 1120 від 22.07.2025.

5. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

6. Стягнути на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» (18013, м. Черкаси, проспект Хіміків, 76, ) сплачений судовий збір у розмірі 7084,00 грн (сім тисяч вісімдесят чотири гривні) за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (03057 м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 19, ).

7. Зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (03057 м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 19, ) невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

8. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.