Справа № 560/6166/24
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 560/6166/24

адміністративне провадження № К/990/49108/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Желєзного І.В., Загороднюка А.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 560/6166/24

за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , Військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування рішення і наказів, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Бондаря Артема Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року (суддя Драновський Я.В.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року (головуючий суддя - Сторчак В.Ю., судді: Сушко О.О., Граб Л.С.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач), Військової частини НОМЕР_1 , Військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі - ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 ), у якому просив:

- визнати рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 стосовно взяття на облік військовозобов`язаних позивача протиправним та скасувати;

- визнати протиправним та скасувати рішення ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

- визнати протиправним та скасувати відповідний наказ ІНФОРМАЦІЯ_5 про призов по мобілізації осіб офіцерського, рядового і сержантського складу, за яким був мобілізований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

- визнати протиправним та скасувати відповідний наказ Військової частини НОМЕР_1 про зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 вчинити дії щодо видання наказу, яким виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зі списків особового складу військової частини та звільнити ОСОБА_1 з військової служби.

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 травня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, оформленої відповідно до вимог статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), або обґрунтувань за яких позивач вважає, що строк звернення до суду з позовними вимогами не пропущено; доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами.

27 червня 2024 року позивач подав до суду заяву на виконання ухвали про залишення позову без руху.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду, постановленою 28 червня 2024 року, визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, викладені у заяві 27 червня 2024 року; позовну заяву залишено без розгляду.

Мотиви, якими керувався суд першої інстанції при постановленні вказаної ухвали, полягають у тому, що оскаржувані позивачем дії та рішення вчинені та(або) прийняті відповідачами у лютому 2022 року, що підтверджується доказами перевіреними судом. У той же час, позовна заява подана до суду 20 квітня 2024 року, що підтверджується відбитком печатки відділення поштового зв`язку, тобто фактично через два роки з моменту прийняття оскаржуваних рішень та вчинення відповідачами відповідних дій.

Суд першої інстанції визнав підстави пропуску строку звернення до суду неповажними, оскільки позивачу було відомо про вказані обставини ще у лютому 2022 року та він не був позбавлений можливості раніше звернутися за правовою допомогою до адвоката.

У світлі встановлених обставин суд першої інстанції наголосив на тому, що тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав на оскарження рішення, дії чи бездіяльності у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку з поважних причин.

Однак, наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду мають суб`єктивний характер і не позбавляли останнього можливості звернутися до суду з цим позовом у встановлені КАС України строки. Інших обґрунтованих причин, чому позивач не міг звернутися до суду з даним позовом він не навів.

За висновком цього суду, тривале зволікання щодо звернення до суду з адміністративним позовом через неналежне використання процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Не погодившись з ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про неповажність підстав пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом і залишення його без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.

Апеляційний суд у своїй постанові зауважив, що поновлення строку звернення до суду може здійснюватися з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала заяву. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися, або хибна помилка про непропуск строку, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Наведені позивачем пояснення є необґрунтованими, оскільки не містять переконливих доводів поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, а також не містять жодного доказу поважності причин пропуску строку звернення. При цьому, факт отримання листа відповідача не змінює моменту, з якого позивач мав реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не наведено доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права протягом установленого законом строку.

ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

Представник позивача Бондар А.В. звернувся в інтересах позивача до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року та постанову Сьомго апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження заявник касаційної скарги визначив неправильне застосування судом апеляційної інстанції статті 122 КАС України та неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, та порушення норм процесуального права - статей 5, 13 КАС України.

Доводи касаційної скарги полягають у тому, що суд апеляційної інстанції, посилаючись в оскаржуваній постанові застосував нерелевантну правову позицію Верховного Суду, оминувши той факт, що з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, триває мобілізація чоловіків, і зокрема позивач, захищає Батьківщину фактично три повних роки. Натомість, апеляційний суд, на думку скаржника, повинен був застосувати висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, і врахувати, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій та з лютого 2022 року проходить військову службу за мобілізацією, як і те, що позивач вчиняв дії з метою досудового врегулювання спору.

Ухвалою від 06 лютого 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

За інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», документ в електронному вигляді (касаційна скарга) доставлений в електронні кабінети відповідачів 19 грудня 2024 року, а електронний документ (ухвала суду про відкриття касаційного провадження) доставлений в електронні кабінети відповідачів 07 лютого 2025 року.

Правом подати відзив на касаційну скаргу відповідачі не скористалися, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

Ухвалою від 17 грудня 2025 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

IV. Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

Предметом касаційного перегляду в цій справі є ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, яка залишена без змін постановою апеляційного суду.

Переглянувши оскаржувані судові рішення у межах, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

За визначенням, що міститься у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положеннями частини другої статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Ураховуючи, що військова служба є різновидом публічної служби, а спірні правовідносини виникли щодо прийняття позивача на публічну службу, а тому з огляду на частину п`яту статті 122 КАС України застосуванню у цій справі підлягає місячний строк для звернення до суду.

За обставинами цієї справи, позивачем у ній є військовослужбовець, який 28 лютого 2022 року призваний на військову службу під час мобілізації на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

09 березня 2024 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою, у якій просив скасувати наказ про призов по мобілізації осіб офіцерського, рядового і сержантського складу, за яким він був мобілізований. Також, позивач 09 березня 2024 року подав рапорт командиру в/ч про скасування наказу про зарахування його до списків особового складу та на всі види забезпечення.

Як зазначає ОСОБА_1 у позові, взяття його на військовий облік військовозобов`язаних, подальше проведення ВЛК, мобілізація та проходження військової служби є протиправними, оскільки на момент призову та на даний час він мав статус призовника, а не військовозобов`язаного, та не досяг 27-річного віку, а отже, не підлягав призову на військову службу під час мобілізації.

На підставі матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження в адміністративній справі та витребування доказів у відповідачів судом першої інстанції виявлено факт пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Із цих підстав суд першої інстанції 25 червня 2024 року постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надав можливість позивачеві подати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з наведенням обґрунтувань, за яких позивач вважає, що строк звернення до суду з позовними вимогами не пропущено або ж поданням доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду.

На виконання вимог ухвали суду ОСОБА_1 подав заяву, в якій зазначив, що оскаржувані в цьому позові рішення відповідачів дійсно прийняті у лютому 2022 року і як тільки він зрозумів їх протиправність звернувся з рапортом і заявою 09 березня 2024 року, а до цього постійно брав безпосередню участь у заходах щодо захисту та оборони держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно, не мав змоги, часу та спеціальних знань у галузі права зрозуміти, що його не мали права мобілізувати.

Позивач вказував, що на момент призову та під час проходження військової служби не розумів відмінностей між статусом призовника та військовозобов`язаного, не міг оцінити протиправність свого призову по мобілізації, оскільки не мав спеціальних знань у сфері права, а також брав безпосередню участь у заходах, необхідних для оборони та захисту інтересів держави, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій. У подальшому, зрозумівши протиправність дій щодо призову його на військову службу, проведення ВЛК та мобілізації, звернувся у березні 2024 року до відповідачів із указаними вище заявами про скасування рішень та наказів.

У підсумку ОСОБА_1 вказав, що строк звернення до суду ним не пропущений.

Суд першої інстанції, оцінивши аргументи та доводи позивача, дійшов висновку про неповажність підстав пропуску строку звернення до суду з цим позовом і застосував процесуальний наслідок, передбачений статтею 123 КАС України. Із таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції.

Відповідаючи на питання, поставлені перед судом касаційної інстанції в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд керується таким.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом про оскарження рішень відповідачів, які стосуються призову його на військову службу під час мобілізації у 2022 році.

Позивач не заперечує того, що знав про прийняття відповідачами спірних актів ще у 2022 році, але не розумів, що вони є протиправними.

Частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день установити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Беручи до уваги наведене та зважаючи на суть спірних правовідносин, днем, коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав є 28 лютого 2022 року - дата призову на військову службу по мобілізації.

До адміністративного суду позивач звернувся 20 квітня 2024 року, тобто більш, ніж через два роки з дня, коли повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Такий значний пропуск строку ОСОБА_1 пояснював тим, що на час призову на військову службу та у подальшому під час проходження військової служби не розумів, що був мобілізований протиправно, так як не мав спеціальних знань у сфері права.

За словами позивача, протягом двох років він сумлінно та чесно виконував військовий обов`язок щодо захисту Батьківщини, брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, отримав статус учасника бойових дій. Однак, у подальшому, коли він зрозумів протиправність призову на військову службу по мобілізації, звернувся до командира в/ч і ІНФОРМАЦІЯ_5 із рапортом про звільнення з військової служби та заявою про скасування наказу про призов на військову службу.

З уваги на такі обставини, позивач уважає, що строк на звернення до адміністративного суду ним не пропущений.

У світлі доводів позивача Верховний Суд наголошує, що при визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися про дійсний стан свого права (інтересу) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. Строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що факт подання 09 березня 2024 року позивачем рапорту та заяви не змінює моменту, з якого він повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Окрім того Суд зауважує, що позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду в установленим законом строк. У той же час, триваюча пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

В аспекті надання судом касаційної інстанції оцінки решті доводам позивача, які переважно зводяться до того, що він є учасником бойових дій і протягом двох років з моменту призову проходить військову службу, Суд зазначає наступне.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні постановлено ввести воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану в Україні був продовжений з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14 березня 2022 року №133/2022, надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня.

Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки у зв`язку із запровадження такого, не може вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Не заперечуючи того, що введення в Україні воєнного стану суттєво ускладнило (подекуди унеможливило) повноцінне функціонування, зокрема, органів державної влади та громадян. Однак введення на території України воєнного стану не зупиняє перебіг процесуальних строків у судових справах, сама по собі ця обставина, без належного її обґрунтування крізь призму неможливості ситуативного (в конкретних умовах) виконання процесуальних прав і обов`язків учасника справи, й підтвердження її належними й допустимими доказами, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.

Запровадження воєнного стану може бути підставою, яка повинна враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з такими обставинами.

ОСОБА_1 посилається на те, що є діючим військовослужбовцем, мобілізований на військову службу 28 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 01 листопада 2023 року.

Разом із тим, позивач не наводить обґрунтувань та не конкретизує, як саме наявність цих обставин вплинуло на можливість вчасно реалізувати право на звернення до адміністративного суду в межах строку, передбаченого статтею 122 КАС України, звернутись за правовою допомогою раніше, аніж через два роки з дня призову на військову службу. Натомість, позивач посилається виключно на нерозуміння законодавства і того, що його права порушувались.

За таких обставин Суд уважає цілком слушними висновки судів попередніх інстанцій про те, що обставини, на які посилається позивач, є суб`єктивними і не пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежали від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, звернення до адміністративного суду із заявленими позовними вимогами.

Доводи заявника касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 Суд відхиляє, як необґрунтовані.

У справі № 500/1912/22 спір стосувався виплати грошової допомоги до 5-травня, строк на звернення до суду з яким установлений частиною другою статті 122 КАС України і становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Натомість, у справі, що розглядається, до спірних правовідносин підлягає застосуванню місячний строк, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Окрім того, у справі № 500/1912/22 позивач просив поновити строк звернення до суду, оскільки саме протягом пропущеного строку виникли об`єктивні обставини, які не залежали від його волі, що вплинули на можливість своєчасного звернення до суду, а саме, позивач був призваний на військову службу по мобілізації.

Отже, на відміну від справи, яка розглядається, у справі № 500/1912/22, обставини, які вплинули на дотримання особою строку звернення до суду виникли саме протягом (під час) шестимісячного строку, встановленого законом.

При цьому у справі № 500/1912/22 мало місце пропущення строку звернення до суду на 25 днів, тоді як у цій справі ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду більш, ніж на два роки.

Таким чином, рішення суду касаційної інстанції у справі № 500/1912/22, на яку посилається скаржник, не підлягає урахуванню під час розгляду цієї справи, оскільки питання дотримання строку звернення до суду в тій справі розглядалося через призму інших фактичних обставин справи та загальної норми статті 122 КАС України, яка встановлює шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

На основі зазначеного Суд уважає правильними та обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про недоведення позивачем поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначено статтею 123 КАС України.

Як слідує з оскаржуваних судових рішень, застосовуючи наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду, суди керувалися пунктом 7 частини першої статті 240 КАС України.

Вказана норма Кодексу встановлює, що Суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.

Проте, в даному випадку застосуванню судами попередніх інстанцій підлягав пункт 8 частини першої статті 240 КАС України, відповідно до якої суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

За правилами частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Зважаючи на те, що факт пропуску позивачем строку звернення до суду виявлено судом першої інстанції після відкриття провадження в адміністративній справі (на підставі письмових доказів, наданих відповідачем разом із відзивом) і ОСОБА_1 не заявив про поновлення такого строку, позовну заяву слід було залишили без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України та частини третьої статті 12 КАС України.

Втім, оскільки допущена судами першої та апеляційної інстанції помилка щодо застосування норм процесуального права не призвела до ухвалення незаконних судових рішень, і наслідок пропуску строку позивачем строку звернення до суду є правильним, підстави для скасування судових рішень відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Бондаря Артема Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі № 560/6166/274 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов І.В. Желєзний А.Г. Загороднюк