Справа № 420/17168/25
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просить:

- Визнати протиправним та скасувати рішення №09 від 02.04.2025 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;

- Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до пункту 3 статті 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 26.03.2025, зарахувавши до її страхового стажу періоди з 01.08.1997 по 21.07.2001 та з 09.12.2004 по 10.07.2008.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ані ст.17 Закону № 1788-ХІІ, ані абз. 3 п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачають такої обов`язкової умови для виникнення права на дострокову пенсію у матері (з приводу призначення якої позивач у цій справі звернулася до органу Пенсійного фонду) як встановлення дитині інвалідності до досягнення нею шестирічного віку. Проте, відповідач, вирішуючи питання про призначення позивачу дострокової пенсії, відмовив саме з цих підстав, помилково посилаючись на п. 4 ч. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1. Висновок відповідача про відсутність у позивача права на пенсію у зв`язку з встановленням її дитині інвалідності після шестирічного віку позивач вважає помилковим. Крім того, з рішення відповідача, а також розрахунку стажу, який відповідачем проведено під час розгляду заяви позивача, вбачається, що ним не зараховано частину стажу позивача. Так, в період з 01.08.1997 по 21.07.2001 позивач працювала на посаді асистента регіонального менеджера. При цьому, періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески (єдиний внесок), повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні. Працівник же не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, яке вчинене роботодавцем - платником страхових внесків (єдиного внеску). Крім того, відповідно до довідки від 06.06.20219 № 201/36-919-2074, виданої Міністерством закордонних справ України, позивач, дружина ОСОБА_2 , якого 02.03.1998 було відряджено до Великобританії для роботи на посаді першого секретаря Посольства України у Великобританії та 24.09.2001 відкликано з займаної посади, з 08.06.1998 перебувала за місцем довготермінового відрядження чоловіка. Позивач також перебувала з 09.12.2004 по 10.07.2008 за місцем довготривалого відрядження чоловіка у Швеції. Частиною 2 статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» передбачено, що час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу. Проте з розрахунку стажу, проведеного відповідачем, не вбачається, що ним зараховано до страхового стажу позивача також період з 09.12.2004 по 10.07.2008. Відтак, позивач вважає, що рішення відповідача має бути визнаним протиправним, а пенсія позивачу призначення з дня звернення за нею із зарахуванням до її страхового стажу періодів з 01.08.1997 по 21.07.2001 та з 09.12.2004 по 10.07.2008.

Ухвалою від 03.06.2025 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

20.06.2025 року від представника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов, згідно якого останній з позовними вимогами не погоджується та просить у задоволенні позову відмовити. У відзиві відповідач зазначає, що до заяви про призначення пенсії було долучено довідку ЛКК № 4 від 24.04.2025, яка не містить відомостей про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та відсутні підстави видачі такої довідки. Враховуючи те, що належного документу, який дає право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1058 Позивачем не було надано, Головне управління правомірно відмовило у призначенні такого виду пенсії.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України.

26.03.2025 р. позивач звернулась до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення дострокової пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заява про призначення пенсії була передана до розгляду ГУ ПФУ в Одеській області за екстериторіальним принципом.

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 02.04.2025 року №09 було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю висновку лікарсько-консультаційної комісії про те, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та відсутністю необхідного страхового стажу. За розрахунком пенсійного органу, страховий стаж ОСОБА_1 становить 19 років 9 місяців 21 день. До страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 : з 19.11.1991 по 07.07.1993, оскільки відсутня назва підприємства на прийнятті на роботу, печатка на звільненні слабкого відтиску та записи зроблені різним чорнилом, період роботи з 01.08.1997 по 21.07.2001, оскільки відсутні дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу та цей період перетинається з періодом згідно довідки № 201/36-919-2074 від 06.06.2019, що знаходилась з чоловіком-перший секретар Посольства України у Великобританії з 08.06.1998 по 24.09.2001. У довідці № 201/36-919-2074 від 06.06.2019 відсутні підстави видачі.

Як вбачається із записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , у період з 19.11.1991 по 07.07.1993 ОСОБА_1 працювала на посаді перекладача та 07.07.1993 звільнена за власним бажанням. В період з 01.08.1997 по 21.07.2001 працювала на посаді асистента регіонального менеджера в представництві Фишер-Роузмаунт Аг в Україні.

Згідно довідки Департаменту менеджменту персоналу Міністерства закордонних справ України від 06.06.20219 № 201/36-919-2074, ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , якого 2 березня 1998 року було відряджено до Великобританії для роботи на посаді першого секретаря Посольства України у Великобританії та 24 вересня 2001 року відкликано з займаної посади, з 8 червня 1998 року перебувала за місцем довготермінового відрядження чоловіка. ОСОБА_1 також перебувала з 9 грудня 2004 року за місцем довготермінового відрядження чоловіка ОСОБА_2 , який працював на посаді радника Посольства України у Швеції у період з 13 вересня 2004 року по 10 липня 2008 року.

24.04.2025 року Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва видано медичний висновок ЛКК № 4, в якому зазначено: «Видано: ОСОБА_1 , в тому, що її дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Місце реєстрації: АДРЕСА_1 . Спостерігався КНП «ЦПМСД № 2» Голосіївського району міста Києва з 2004 року з діагнозом: Цукровий діабет, вперше виявлений. ОСОБА_4 форма. Відповідно до медичних показань, ОСОБА_3 було визнано, як особа з інвалідністю з 2004 року згідно наказу МОЗ України №454/471/516 від 08.11.2001 «Про затвердження Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років».

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV(далі Закон №1058-IV).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV, право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Пункт 3 Розділу Прикінцеві положення Закону № 1058-IV передбачає, що матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Аналогічні приписи містяться і у статті 17 Закону № 1788-ХІІ, відповідно до якої жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Закон України від 21.03.1991 № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон №875-ХІІ) визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Відповідно до статті 2 Закону №875-ХІІ особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Стаття 3 Закону №875-ХІІ визначає, що інвалідність повнолітній особі встановлюється за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи, проведеного експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Інвалідність дитині встановлюється лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я за результатами проведеної медико-соціальної експертизи дитини у порядку, визначеному законодавством.

Окрім цього Закон України від 06.10.2005 №2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон №2961-IV), згідно його преамбули, визначає основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності.

Відповідно до абзацу другого статті 1 Закону №2961-IV, яка визначає терміни, які вживаються у цьому Законі дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.

Абзац 3 статті 1 Закону №2961-IV визначає, що інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав на рівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону №2961-IV Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1) встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини 1 статті 115 Закону).

Пункти 2.17, 2.18 Порядку №22-1 визначають, що при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акту огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону №1058-IV.

Колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 330/2181/16-а зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014 у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію про те, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України № 1058-IV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Водночас Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про тлумачення поняття «інвалід з дитинства» як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Отже, саме по собі виховання дитини до шестирічного віку без показань для визнання її особою з інвалідністю у віці до шести років не є підставою для призначення матері інваліда з дитинства дострокової пенсії за віком.

Згідно матеріалів справи, зокрема, свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 265142 від 10.10.2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено третю групу інвалідності з 03.10.2023 року, причина інвалідності інвалід з дитинства.

Тобто, згідно виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 265142 від 10.10.2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено інвалідність з дитинства після досягнення шестирічного віку з 03.10.2023 року.

24.04.2025 року Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва видано медичний висновок ЛКК № 4, в якому зазначено: «Видано: ОСОБА_1 , в тому, що її дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Місце реєстрації: АДРЕСА_1 . Спостерігався КНП «ЦПМСД № 2» Голосіївського району міста Києва з 2004 року з діагнозом: Цукровий діабет, вперше виявлений. ОСОБА_4 форма. Відповідно до медичних показань, ОСОБА_3 було визнано, як особа з інвалідністю з 2004 року згідно наказу МОЗ України №454/471/516 від 08.11.2001 «Про затвердження Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років».

Проте, у вказаному висновку ЛКК № 4 від 24.04.2025 не зазначено, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мала медичні показання для визнання його дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Отже, у наданих до пенсійного органу разом із заявою про призначення пенсії медичних документах не зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мав медичні показання для визнання його дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Відтак, позивачкою не було підтверджено наявності підстав для визнання її дитини дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Суд наголошує, що визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності дитини (до шестирічного віку) або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом з дитинства до досягнення вказаного віку.

Однак за встановлених обставин справи, позивачка не має права на призначення їй дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства за п.3 ч.1 ст.115 Закону № 1058-IV, а тому відповідач приймаючи рішення №09 від 02.04.2025 та відмовляючи у призначенні позивачці дострокової пенсії, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, через що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак задоволенню не підлягають.

При цьому, зарахування до страхового стажу позивачки періодів роботи з 01.08.1997 по 21.07.2001 та з 09.12.2004 по 10.07.2008 не впливатиме на призначення їй пенсії за п.3 ч.1 ст.115 Закону № 1058-IV, оскільки підстави для призначення пенсії, за наявності достатнього страхового стажу, у позивача не виникли.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

Судові витрати позивачем не понесені, а тому розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (адреса: вул.Канатна, буд.83, м.Одеса, 65012, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В.Андрухів

.