Справа № 460/30/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/30/24 пров. № А/857/5261/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі №460/30/24 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про скасування податкових повідомлень - рішень,-

головуючий суддя першої інстанції Махаринець Д.Є., час ухвалення - за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 20.12.2024

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі по тексту ГУ ДПС у Рівненській області, відповідач), в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 29.12.2017 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 278887,32 грн.), № від 09.08.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 14099,99 грн.), № від 08.01.2019 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 98084,08 грн.), № від 25.09.2019 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 5866,95 грн.), №1 від 09.04.2020 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 1789,59 грн.), № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 67933,33 грн.), №404 від 21.10.2021 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 98463,72 грн.) за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних, податкові повідомлення-рішення № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 69216,93 грн.) та № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 7481,66 грн.) за порушення строку/терміну сплати сум грошових зобов`язань з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що висновки актів перевірок, на основі яких винесено спірні рішення, суперечать нормам чинного податкового законодавства (у т.ч. у зв`язку із невірним застосуванням норм матеріального права) і не відповідають дійсним обставинам. Зокрема, зазначені в актах перевірок та оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях № від 29.12.2017 року, № від 09.08.2018 року, № від 08.01.2019 року , № від 25.09.2019 року , №1 від 09.04.2020 року, № від 30.11.2018 року, №404 від 21.10.2021 року відомості щодо несвоєчасної реєстрації податкових накладних не відповідають дійсності, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом та фактичним обставинам, адже ФОП ОСОБА_1 за податковими накладними (описаним у оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях) було здійснено операції з постачання товарів, що звільнені від оподаткування та котрі оподатковувалися за нульовою ставкою (що не було враховано посадовими особами Головного управління ДПС у Рівненській області під час проведення перевірок та винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) й відповідальність за порушення строків реєстрації саме таких податкових накладних станом на момент їх формування, реєстрації та винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень була відсутня (адже введена у Податковий кодекс України лише 16.01.2020 року до 16.01.2020 року ст. 1201 Податкового кодексу України, як і будь-яка інша стаття Податкового кодексу України, не містила відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних, що складені на операції з постачання товарів/послуг, що звільнені від оподаткування ПДВ та/або які складені на операції що оподатковуються за нульовою ставкою), що є недопустимим й відповідно оскаржувані податкові повідомлення-рішення № від 29.12.2017 року, № від 09.08.2018 року, № від 08.01.2019 року , № від 25.09.2019 року , №1 від 09.04.2020 року, № від 30.11.2018 року, №404 від 21.10.2021 року підлягають скасуванню. Принагідно наголошує, що 16.01.2020 року введено у Податковий кодекс України відповідальність за порушення строків реєстрації податкових накладних, сформованих на операції з постачання товарів, що звільнені від оподаткування та котрі оподатковувалися за нульовою ставкою у розмірі, що не перевищує 1020 грн. Більше того, також наголошує, що під час проведення перевірки фіскальним органом вкотре не було взято до уваги, що станом на 30.11.2018 року ФОП ОСОБА_1 було своєчасно та у повному розмірі сплачено усі податкові зобов`язання й відповідно була відсутня будь-яка заборгованість та/або несвоєчасність оплати зобов`язань з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів, однак, посадовими особами Головного управління ДПС у Рівненській області все ж безпідставно (без будь-яких належних та допустимих доказів), надумано та протиправно визначено, що ФОП ОСОБА_1 порушено строк/термін сплати податкових зобов`язань з ПДВ з вироблених в Україні товарів, а відтак оскаржувані податкові повідомлення-рішення рішення № від 30.11.2018 року та № від 30.11.2018 року є також протиправними та підлягають скасуванню. З урахуванням наведеного позивач просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області: № від 29.12.2017 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 278887,32 грн.), № від 09.08.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 14099,99 грн.), № від 08.01.2019 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 98084,08 грн.), № від 25.09.2019 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 5866,95 грн.), №1 від 09.04.2020 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 1789,59 грн.), № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 67933,33 грн.), №404 від 21.10.2021 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 98463,72 грн.) за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних, податкові повідомлення-рішення № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 69216,93 грн.) та № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 7481,66 грн.) за порушення строку/терміну сплати сум грошових зобов`язань з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення підлягає скасуванню як таке, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, не відповідає обставинам справи та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суть доводів апелянта зводиться до того, що позивачем пропущений строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Також апелянт заважує, що позивач неодноразово зверталась до суду про скасування оскаржених нею податкових повідомлень - рішень, за результатами розгляду яких є такі, що набрали законної сили судові рішення про задоволення позовних вимог, відмови у задоволенні позовних вимог та залишення позовної заяви без розгляду. Наведене, на думку апелянта, свідчить про зловживання процесуальними правами.

Крім цього апелянт зазначає про процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції, оскільки проігноровано клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні, роз`єднання позовів та залишення позовної заяви без розгляду.

З урахуванням наведеного просить рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Суд встановив та з матеріалів справи слідує, що в період з 2017 по 2021 року відповідачем було проведено ряд камеральних перевірок ФОП ОСОБА_1 за результатами яких було складено акти про результати камеральних перевірок, зокрема, №350/17-00-13-05/ від 30.11.2017 року (яким встановлено порушення граничних строків реєстрації податкових накладних), №523/17-00-13-05/ від 18.07.2018 року (яким встановлено порушення граничних строків реєстрації податкових накладних), №943/17-00-13-01/ від 27.11.2018 року (яким встановлено порушення граничних строків реєстрації податкових накладних), №23/17-00-33-01/ від 04.09.2019 року (яким встановлено порушення граничних строків реєстрації податкових накладних), №217/17-00-33-01/ від 23.03.2020 року (яким встановлено порушення граничних строків реєстрації податкових накладних), №853/17-00-13-05/ від 05.11.2018 року (яким встановлено порушення граничних строків реєстрації податкових накладних), №5664/17-00-24-04/ від 03.09.2021 року (яким встановлено порушення граничних строків реєстрації податкових накладних), а також №835/17-00-13-01/ від 02.11.2018 року (яким встановлено порушення строку/терміну сплати сум грошових зобов`язань з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів).

На підставі вказаних актів перевірок ГУ ДФС у Рівненській області (правонаступник ГУ ДПС у Рівненській області) прийнято, зокрема, оскаржувані податкові повідомлення-рішення за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних:

1. № від 29.12.2017 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 278887,32 грн.);

2. № від 09.08.2018року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 14099,99 грн.);

3. № від 08.01.2019 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 98084,08 грн.);

4. № від 25.09.2019 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 5866,95 грн.);

5. №1 від 09.04.2020 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 1789,59 грн.);

6. № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 67933,33 грн.);

7. №404 від 21.10.2021 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 98463,72 грн.);

а також податкові повідомлення-рішення за порушення строку/терміну сплати сум грошових зобов`язань з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 69216,93 грн.), № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 7481,66 грн.).

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що станом на момент формування, реєстрації податкових накладних на операції з постачання товарів, що звільнені від оподаткування та котрі оподатковувалися за нульовою ставкою та винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень була відсутня відповідальність за порушення строків реєстрації таких податкових накладних, оскільки була уведена у Податковий кодекс України лише 16.01.2020 року.

Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї ( ч. 3 ст. 308 КАС України).

Щодо податкового повідомлення рішення № від 29.12.2017 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 278887,32 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.11.2018 р. у справі № 817/1150/18 адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 29 грудня 2017 року №. Стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2788 грн. 87 коп.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення суду відповідачем в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 04.12.2018р.

Апеляційний суд зауважує, що звертаючись до суду із позовом, позивач сам визначає спосіб відновлення порушеного права, а у даному випадку шляхом скасування оскарженого податкового повідомлення рішення.

Отже, оскільки податкове повідомлення рішення № від 29.12.2017 року скасовано судом та рішення суду набрало законної сили, тому відповідно відсутні підстави для його повторного скасування.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає слушними доводи апелянта про наявність підстав для скасування рішення суд першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № від 29.12.2017 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 278887,32 грн. та закриття провадження у справі в цій частині.

Щодо доводів апелянта про порушення позивачем строків звернення до суду.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини, яке передбачене у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зауважував, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі Белле проти Франції (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду у відповідності з правилами, встановленими національним законодавством країни та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом .

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом у відповідності до національного законодавства.

У п. 52 рішення Меньшикова проти України (заява №377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: суд повторює, що пункт 1 статті б Конвенції гарантує коленому право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі право на суд, яке згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на розгляд спору судом (пункт 25 рішення у справі Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

У справах, що стосуються права на доступ до суду, ЄСПЛ враховує не тільки формальні строки, але й надає значення тому, чи була можливість у позивача реалізувати це право в межах встановленого строку.

Постановою Верховного Суду від 26.11.2020 року по справі №500/2486/19 визначено, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбувалася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 року по справі №500/1912/22 зазначив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод й таке є недопустимим.

Апеляційний суд зауважує, що позивачем разом із позовною заявою була подана заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду та суд першої інстанції відкрив провадження у справі.

Щодо доводів апелянта про повторне звернення до суду щодо оскарження податкових повідомлень рішень та відповідно наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Як уже зазначалось вище, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист ( ч. 1 ст. 5 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Відмова у відкритті провадження у справі у цьому разі можлива за умови, що рішення, яке набрало законної сили, ухвалено за результатами розгляду тотожного позову тому, що поданий до суду, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі № 9901/432/18 ( провадження № 11-257заі18), тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто, коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2019 року в справі №826/3678/16 вказав, що позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються не тотожними і суддя не вправі відмовити у відкритті провадження у справі.

Отже, достатньою та необхідною правовою підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 170 КАС України є одночасна сукупність таких умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 31.05.2021 у справі № 340/197/19.

Таким чином, у цій справі позивач оскаржує податкові повідомлення рішення з інших підстав.

Як уже зазначалось вище, апелянт зазначає, що позов підлягає залишенню без розгляду з тих підстав, що податкові повідомлення рішення були оскаржені та щодо них наявні судові рішення, зокрема:

1. № від 09.08.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 14099,99 грн.). Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 у справі № 460/2789/18 у задоволенні позову відмовлено;

2. № від 08.01.2019 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 98084,08 грн.). Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01.05.2019 р. у справі № 460/289/19 у задоволенні позову відмовлено;

3. № від 25.09.2019 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 5866,95 грн.). Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 у справі № 460/9320/20 у задоволенні позову відмовлено;

4. № від 09.04.2020 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 1789,59 грн.). Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 у справі № 460/9320/20 у задоволенні позову відмовлено;

5. № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 67933,33 грн.). Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03.06.2019 у справі № 460/401/19 у задоволенні позову відмовлено;

6. №404 від 21.10.2021 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 98463,72 грн.). Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.08.2022 у справі № 460/16312/21 у задоволенні позову відмовлено;

7. № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 69216,93 грн). Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у справі № 460/8816/20 позовну заяву залишено без розгляду;

8. № від 30.11.2018 року (яким застосовано штрафні санкції в розмірі 7481,66 грн.). Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у справі № 460/8816/20 позовну заяву залишено без розгляду.

Відповідно до пп.191.1.2 п.191 ст.191 ПК України, до функцій контролюючих органів належить контроль своєчасності подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів.

Згідно пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з підпунктом 21.1.1 пункту 21.1 статті 21 ПК України, посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Статтею 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального (пп.75.1.1 п. 75.1. ст. 75 ПК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.86.2 ст. 86 ПК України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Згідно з п.201.1 ст.201 ПК України(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Така податкова накладна/розрахунок коригування вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманою покупцем.

Покупцю товарів/послуг податкові накладні/розрахунок коригування можуть бути надані продавцем таких товарів/послуг в електронній формі з дотриманням вимог законодавства щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

З метою отримання продавцем зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування, що підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних покупцем, такий продавець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунок коригування в електронному вигляді. Такий розрахунок коригування вважається зареєстрованим в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманим продавцем.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

В матеріалах справи міститься інформація стосовно порушення позивачем строків реєстрації спірних податкових накладних за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, яка не заперечується сторонами.

Приписами п.201.10 ст.201 ПК України передбачено, що якщо надіслані податкові накладні/розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених пунктом 201.1 цієї статті та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, а також у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування відповідно до пункту 201.16 цієї статті, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді або зупинення їх реєстрації із зазначенням причин.

Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені;

для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).

У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Відповідно до ст. 120-1 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції з постачання товарів/послуг, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість; податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою; податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами "а" - "г" цього пункту, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної; податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної; податкової накладної, складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 і 201цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі:

10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів;

20 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 16 до 30 календарних днів;

30 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 31 до 60 календарних днів;

40 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 61 до 365 календарних днів;

50 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації на 366 і більше календарних днів.

Тобто з наведеного вбачається, що податкові накладні підлягають реєстрації у вказані п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України строки (незалежно від того, що такі накладні можуть не надаватися покупцю та/або накладні складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування та/або котрі оподатковуються за нульовою ставкою) й за порушення вказаних строків настає відповідальність, встановлена ст. 1201 Податкового Кодексу України.

Відповідальність за ст. 120-1 Податкового кодексу України не є абсолютною та застосовується за порушення строків реєстрації податкових накладних у виключно визначених ст. 120-1 Податкового кодексу України випадках.

При цьому суд констатує, що з наведеної норми вбачається, що ст. 120-1 Податкового кодексу України (як і будь-яка інша стаття Податкового кодексу України) станом на момент формування відповідних податкових накладних та станом на момент винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не містила відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних, що складені на операції з постачання товарів/послуг, що звільнені від оподаткування ПДВ та/або які складені на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою (про що також зазначає вищевказана ст. 120-1 Податкового кодексу України: «Порушення платниками податку на додану вартість граничного строку ... крім податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції з постачання товарів/послуг, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість; податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою… тягне за собою накладення штрафу…»).

Про вказане також свідчить факт включення законодавцем лише 16.01.2020 року у ст. 120-1 Податкового кодексу України нового абзацу наступного змісту (з метою усунення прогалини та законодавчої невизначеності):

«У разі порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 20 1цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 і 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі 2 відсотків обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 1020 гривень, при реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних: 1) податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції з постачання товарів/послуг, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість; 2) податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою.

Судом встановлено, що податкові накладні, щодо котрих посадовими особами Головного управління ДПС у Рівненській області було винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення № від 09.08.2018 року, № від 08.01.2019 року,

№ від 25.09.2019 року, №1 від 09.04.2020 року, № від 30.11.2018 року, №404 від 21.10.2021 року, сформовані ФОП ОСОБА_1 на операції з постачання товарів, що звільнені від оподаткування та котрі оподатковувалися за нульовою ставкою й відповідальність за порушення строків реєстрації саме таких податкових накладних станом на момент їх формування та реєстрації була відсутня, оскільки як уже зазначено вище, була уведена у Податковий кодекс України лише 16.01.2020 року, за якою визначено відповідальність у формі штрафу, у розмірі що не перевищує 1020 грн. за порушення строків реєстрації податкових накладних, сформованих на операції з постачання товарів, що звільнені від оподаткування та котрі оподатковувалися за нульовою ставкою.

Наведені обставини не було враховано відповідачем під час проведення перевірок та прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а також не спростовано належними та допустимими доказами під час розгляду даної справи.

Згідно з пп. 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податкове повідомлення-рішення- письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Відповідно до п. 54.5 ст. 54 ПК України, якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Суд першої інстанції вірно висновував, що посадові особи Головного управління ДПС у Рівненській області діяли не у спосіб, не в порядку та всупереч діючому законодавству України (у т.ч. ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 120-1 Податкового кодексу України), адже такими було застосовано неіснуючу до даного виду накладних відповідальність (у т.ч. застосовано відповідальність, котра не підлягала застосуванню до випадків порушення строків реєстрації податкових накладних, сформованих на операції з постачання товарів, що звільнені від оподаткування та/або котрі оподатковувалися за нульовою ставкою) та доказів протилежного (у т.ч. доказів здійснення позивачем спірних господарських операцій, що оподатковуються не за нульовою ставкою та/або які не звільнені від сплати ПДВ щодо податкових накладних, описаних у оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях) всупереч ч. 2 ст. 77 КАС України відповідачем не надано та матеріали справи не містять).

Окрім цього, суд першої інстанції вірно виснував, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (ст. 58 Конституції України) й до ФОП ОСОБА_1 також не підлягає застосуванню введена лише 16.01.2020 року відповідальність за порушення строків реєстрації податкових накладних, сформованих на операції з постачання товарів, що звільнені від оподаткування та/або котрі оподатковувалися за нульовою ставкою.

Отже, податкові повідомлення рішення № від 09.08.2018 року, № від 08.01.2019 року , № від 25.09.2019 року , №1 від 09.04.2020 року, № від 30.11.2018 року, №404 від 21.10.2021 року підлягають скасуванню.

Також апеляційний суд зазначає наступне.

Податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності ( пп. 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до п. 54.5 ст. 54 ПК України, якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 16 березня 2021 року по справі №580/2490/19, судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника. Крім того, однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Окремою підставою для висновку про відсутність у платника податків права на отримання податкових переваг є відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, відображення у первинних документах недостовірних даних або даних, які неможливо віднести до операцій, що перевіряються. Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Суд першої інстанції віно зауважив, що під час проведення перевірок, формування відповідних актів та винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень посадовими особами Головного управління ДПС у Рівненській області не зазначено посилання на будь-які відомості первинних чи розрахункових документів позивача, а також відомостей щодо дослідженого виду відповідних документів. З описової частини актів перевірки та винесених на основі таких оскаржуваних податкових повідомлень-рішень вбачається, що зміст встановлених в ході перевірок ФОП ОСОБА_1 порушень податкового законодавства зводиться лише до табличного відображення даних фіскального органу, встановлених у ході перевірки із зазначенням певних розбіжностей та частини первинних документів, без повного дослідження конкретної господарської операції, без дослідження конкретних документів (їх фактичного змісту та характеру) та кінцевого результату таких документів. Зі змісту актів перевірки неможливо встановити, яким чином та на підставі яких документальних доказів податковий орган дійшов висновків про те, що податкові накладні не відносились до податкових накладних виписаних на операції з постачання товарів, що звільнені від оподаткування та котрі оподатковувалися за нульовою ставкою (що було б підставою застосування за несвоєчасну реєстрацію таких відповідальності за ст. 120-1 Податкового кодексу України) та те, що позивач допустила порушення строків сплати (несплату) будь-яких податкових зобов`язань.

Посилання в актах перевірок та оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях на конкретні податкові накладні та інші податкові документи із зазначенням їх реквізитів та дат їх складання, не свідчить про кінцевість господарської операції та фактичний характер її змісту (котрий контролюючий орган був повинен досліджувати та встановлювати).

Таким чином, наведене також вказує на порушення норм чинного законодавства при складанні актів перевірок, оскільки викладені в ньому факти не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку (у т.ч. фактичному характеру та змісту таких документів), що є суб`єктивним припущенням перевіряючих та порушенням відповідачем встановленого законодавством порядку проведення перевірки, а викладені відповідачем висновки в актах перевірок зроблено з розбіжностями описової частини актів без фактичного дослідження належних документів. Виявлені перевіркою порушення в акті перевірки не описані, не зазначено докази, які свідчать про виявлені порушення, як і не досліджено дійсний характер відповідних документів та господарських операцій.

Отже, акти перевірок, як основний доказ податкових правопорушень, не містить в собі повного дослідження господарських операцій в частині відповідних накладних (у т.ч. фактичного змісту та характеру таких) та отримання позивачем доходу, товару і таке інше. Натомість акт перевірки наповнений правовими нормами, які потребують застосування, а не наведення їх тексту. Відтак, актами перевірки не встановлені податкові правопорушення, внаслідок неповноти їх дослідження.

На такі обставини, як на підставу скасування податкового повідомлення-рішення, звертав увагу Верховний Суд у постанові від 03.04.2018 року по справі №804/1963/17.

Що стосується доводів апелянта про зловживання процесуальними правами, то апеляційний суд вважає такі невірними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 КАС України, з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 р. у справі №814/218/14 вказав, що під зловживанням процесуальними правами слід розуміти форму умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав всупереч їхньому призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду.

У даному випадку позивач оскаржує податкові повідомлення - рішення з інших підстав, тому доводи апелянта про зловживання процесуальними права є необґрунтованими.

Водночас жодного належного та допустимого доказу, аргументу, ознак зловживання позивачем процесуальними правами відповідачем не надано.

Щодо роз`єднання позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КАС України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства ( ч. 6 ст. 172 КАС України).

Апеляційний суд зауважує, що позивачем оскаржені податкові повідомлення рішення ГУ ДПС у Рівненській області прийняті щодо ФОП ОСОБА_1 , отже роз`єднання позовних вимог у спорі між тими самими сторонами не сприятиме виконанню завдань адміністративного судочинства та не сприятиме для своєчасного вирішення судом спорів та з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб.

Щодо клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням сторін, то апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч. 7 ст. 262 КАС України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Крім цього, ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 04.01.2024 року було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, чим віднесено справу №460/30/24 до категорії справ незначної складності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятих відповідачем рішень згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що оскаржені податкові повідомлення-рішення № від 09.08.2018 року, № від 08.01.2019 року, № від 25.09.2019 року, №1 від 09.04.2020 року, № від 30.11.2018 року, №404 від 21.10.2021 року, № від 30.11.2018 року, та № від 30.11.2018 року вказаним вище критеріям не відповідають, тому є протиправними та підлягають скасуванню, а адміністративний позов задоволенню з наведених вище підстав.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позов частково допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення № від 29.12.2017 року та закриття провадження у справі в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі №460/30/24 в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення № від 29.12.2017 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 278887,32 грн скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін