Справа № 380/19586/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо проведення перерахунку та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015-2018 роки та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 за період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2018 роках та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 за період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що проходив військову службу в Державній прикордонній службі України. Зокрема, з січня 2015 року по липень 2020 року перебував на грошовому забезпеченні у НОМЕР_2 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_3 ), а з серпня 2020 року до моменту звільнення у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ), який є правонаступником військової частини НОМЕР_3 . Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 17.05.2024 №1039-ОС Позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Позивач вказує, що під час проходження служби у період з 2015 по 2018 роки Відповідач (та його правопопередник) з порушенням встановленого порядку не нараховував та не виплачував йому індексацію грошового забезпечення. Лише під час звільнення, а саме 21.05.2024, військовою частиною НОМЕР_1 виплачено заборгованість з індексації за період з липня 2015 року по лютий 2018 року у сумі 35 242,22 грн. Позивач звертає увагу, що у спірний період йому виплачувалася грошова допомога на оздоровлення: у серпні 2015 року (3 594,90 грн), у липні 2016 року (5 298,15 грн), у червні 2017 року (5 298,15 грн) та у січні 2018 року (5 298,15 грн). Крім того, у період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно йому виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 (у розмірі до 60% місячного грошового забезпечення).

Позивач стверджує, що оскільки індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці та складовою місячного грошового забезпечення, вона повинна була враховуватися при обчисленні розміру грошової допомоги на оздоровлення (яка виплачується у розмірі місячного грошового забезпечення) та щомісячної додаткової грошової винагороди (яка встановлюється у відсотках до місячного грошового забезпечення). Оскільки індексація в той період протиправно не виплачувалася, то й похідні від неї виплати (допомога на оздоровлення та додаткова винагорода) були розраховані з заниженої бази, без урахування проіндексованого доходу.

Посилаючись на норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та практику Верховного Суду (зокрема, постанову від 21.12.2021 у справі №820/3423/18), Позивач вважає, що має право на перерахунок цих виплат з урахуванням сум індексації, яка була виплачена пізніше.

Ухвалою від 03 жовтня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов до суду в межах встановленого строку. У відзиві Відповідач заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції Відповідач зазначає, що діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач вказує, що відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України він як розпорядник бюджетних коштів бере бюджетні зобов`язання та здійснює платежі тільки в межах бюджетних асигнувань. По суті вимог Відповідач стверджує, що відповідно до Інструкції про розміри і порядок виплати додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС України від 02.02.2016 № 73, додаткова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Також Відповідач наголошує, що грошова допомога на оздоровлення та підйомна допомога не входять до складу щомісячного грошового забезпечення, а є самостійними видами допомоги, які виплачуються за певних умов. Відповідач посилається на судову практику Верховного Суду (зокрема, постанови від 29.08.2019 у справі №820/375/18, від 21.11.2019 у справі №815/5547/17 та ін.), в якій, на його думку, викладено висновок про те, що винагорода не входить до структури грошового забезпечення для нарахування одноразових виплат.

Крім того, Відповідач заявив про пропуск Позивачем строку звернення до адміністративного суду. На думку Відповідача, оскільки спірні виплати здійснювалися у 2015-2018 роках, а Позивач звернувся до суду лише у 2025 році, то місячний строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України для справ щодо проходження публічної служби, є пропущеним.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін від учасників справи не надходило, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній прикордонній службі України. Відповідно до інформації, відображеної в архівних відомостях особистих карток грошового забезпечення за 2015 2024 роки, ОСОБА_1 під час проходження військової служби перебував на грошовому забезпеченні у такий період:

- з січня 2015 року по липень 2020 року включно у НОМЕР_2 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_3 );

- з серпня 2020 року до часу звільнення з військової служби у травні 2024 року включно у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ).

Відповідно до інформації із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 29 березня 2021 року припинено юридичну особу «військова частина НОМЕР_3 » (код ЄДРПОУ: НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ) із визначенням правонаступника військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на даний час ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 17 травня 2024 року за номером 1039-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 16 травня 2024 року.

Упродовж проходження військової служби у період 2015 2018 років відповідачем з порушенням встановленого порядку здійснювалось нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення. Як встановлено із наданого відповідачем розрахунку нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з липня 2015 року по грудень 2022 року та архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення, під час звільнення позивачу нараховано до виплати заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 року по лютий 2018 року у розмірі 35 242 гривні 22 копійки.

21 травня 2024 року військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення у сумі 35 242 гривні 22 копійки, що підтверджується випискою по надходженням по картці рахунку Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК». Сума індексації увійшла до загальної суми виплат, належних позивачу при звільненні з військової служби.

Під час проходження військової служби позивачу проведено нарахування та виплату грошової допомоги на оздоровлення у такі періоди та розміри:

- у серпні 2015 року у розмірі 3 594 гривні 90 копійок;

- у липні 2016 року у розмірі 5 298 гривень 15 копійок;

- у червні 2017 року у розмірі 5 298 гривень 15 копійок;

- у січні 2018 року у розмірі 5 298 гривень 15 копійок.

З урахуванням того, що під час проходження військової служби ОСОБА_1 не була своєчасно нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, нарахування та виплата грошової допомоги на оздоровлення за 2015 2018 роки (яка нараховується з розміру місячного грошового забезпечення) проведена без урахування у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Окрім того, згідно з архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення за 2016 2018 роки, у період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно позивачу нарахована та виплачена щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року номер 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» (далі щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року номер 889).

Розмір щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року номер 889, розраховувався у відсотковому співвідношенні до розміру місячного грошового забезпечення, зокрема для військовослужбовців (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) до 60 відсотків місячного грошового забезпечення. До місячного грошового забезпечення, з якого визначалася винагорода, включалися посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення і премія (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які позивач мав право за займаною ним штатною посадою.

Винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби; начальникам (командирам) органів Держприкордонслужби на підставі наказів вищих начальників (пункт 6 Інструкції номер 73).

З огляду на те, що у вказаний період місячне грошове забезпечення позивача протиправно не було проіндексоване, відповідно нарахування та виплату щомісячної додаткової грошової винагороди проведено відповідачем, виходячи із непроіндексованого (знеціненого) місячного грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон номер 2011-ХІІ).

Відповідно до абзацу першого пункту першого статті 9 Закону номер 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону номер 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону номер 2011-XII, у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до статті 1 Закону номер 1282-XII, індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000 року номер 2017-ІІІ (далі Закон номер 2017-ІІІ) визначено право громадян на соціальні гарантії. Відповідно до вказаної статті, Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Відповідно до статті 19 цього Закону, державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Індексація є частиною державної системи соціального захисту громадян, спрямованою на підтримання їх купівельної спроможності шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, в тому числі для військовослужбовців.

При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема Закону номер 2017-ІІІ, Закону номер 1282-ХІІ, та Порядку номер 1078. Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг. А тому вона має бути врахована у складі місячного грошового забезпечення, як розрахункової величини при нарахуванні та виплаті грошової допомоги на оздоровлення та щомісячної додаткової грошової винагороди.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі номер 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати, як складова належної працівникові заробітної плати, спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Отже, індексація грошового забезпечення є складовою місячного грошового забезпечення військовослужбовця і повинна включатися до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення та щомісячної додаткової грошової винагороди.

З огляду на те, що індексація грошового забезпечення під час проходження позивачем військової служби не була нарахована та виплачена, позивач має право на перерахунок грошової допомоги на оздоровлення та щомісячної додаткової грошової винагороди з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Обґрунтування позовних вимог позивача узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеним у постанові від 21 грудня 2021 року у справі номер 820/3423/18, у якій Верховний Суд визнав протиправними дії та зобов`язав відповідача здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБИ_1 в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2016 рік, 2017 рік, розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації та здійснити виплату донарахованих сум даних додаткових видів грошового забезпечення.

Предметом позову є перерахунок та виплата в належному розмірі грошового забезпечення за 2015 2018 роки.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України надав Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року номер 8-рп/2013. Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року номер 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року номер 2352-ІХ (далі Закон номер 2352-ІХ), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 9 лютого 1999 року номер 1-рп/99, від 13 травня 1997 року номер 1-зп, від 5 квітня 2001 року номер 3-рп/2001), поширення дії частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 1 липня 2022 року номер 2352-IX відбувається тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у рішенні від 6 квітня 2023 року у зразковій справі номер 260/3564/22, у постановах від 19 січня 2023 року у справі номер 460/17052/21, від 27 квітня 2023 року у справі номер 300/4201/22, від 28 вересня 2023 року у справі номер 140/2168/23, від 20 листопада 2023 року у справі номер 160/5468/23, від 18 січня 2024 року у справі номер 240/5105/23.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі номер 990/156/23 зазначила, що по 19 липня 2022 року застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 1 липня 2022 року номер 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду здійснила перегляд судового рішення у справі номер 460/21394/23 (постанова від 21 березня 2025 року).

У зазначеній постанові судова палата дійшла висновку, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону номер 2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином:

- правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції);

- у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції Закону номер 2352-ІХ).

Початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року) необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Виходячи з наведеного, судова палата сформувала єдиний підхід до нових змін в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, а саме: такі зміни не поширюються на події, які мали місце до 19 липня 2022 року. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належала працівнику за період до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи.

Оскільки спірні правовідносини, що охоплюють період 2015 2018 роки, виникли до 19 липня 2022 року, то вони регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України, у редакції до внесення змін Законом номер 2352-IX, яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком. Враховуючи правові позиції, сформовані Верховним Судом за подібних правовідносин, відсутні підстави для висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до статті 10-1 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям надається щорічна основна відпустка із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України при зростанні цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон № 1282-XII).

Статтею 2 Закону № 1282-XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення). Індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.

Таким чином, оскільки індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення, вона повинна включатися до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення, яка виплачується у розмірі місячного грошового забезпечення. Оскільки у спірний період (2015-2018 роки) Позивачу індексація своєчасно не виплачувалася, то й допомога на оздоровлення була розрахована та виплачена у меншому розмірі, ніж належало. Той факт, що індексація була виплачена пізніше (у 2024 році), не спростовує того, що вона мала бути частиною грошового забезпечення у місяці виплати допомоги на оздоровлення.

У період з 2016 по 2018 роки діяла постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців...», якою було запроваджено щомісячну додаткову грошову винагороду. Розміри та порядок виплати цієї винагороди в ДПС України регулювалися Інструкцією, затвердженою наказом МВС від 02.02.2016 № 73. Згідно з пунктом 2 цієї Інструкції, розмір винагороди встановлювався у відсотках до місячного грошового забезпечення (до 60% або до 100%).

Пунктом 3 Інструкції № 73 було визначено, що до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою.

Враховуючи те, що індексація є складовою грошового забезпечення та має систематичний характер, суд дійшов висновку, що індексація також повинна була включатися до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислювався розмір щомісячної додаткової грошової винагороди у відсотковому значенні. Оскільки база для нарахування винагороди (місячне грошове забезпечення) була зменшена через невиплату індексації, то й сама винагорода була виплачена Позивачу у меншому розмірі.

Посилання Відповідача на пункт 8 Інструкції № 73 (про те, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення для обчислення одноразових виплат) не стосується даного спору, оскільки Позивач просить перерахувати саму винагороду з урахуванням індексації, а не включити винагороду в розрахунок інших виплат.

Суд, вирішуючи спір, керується принципами адміністративного судочинства, закріпленими у Кодексі адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, бездіяльність Відповідача щодо не проведення перерахунку та виплати грошової допомоги на оздоровлення та щомісячної додаткової грошової винагороди з урахуванням індексації грошового забезпечення є протиправною. Порушене право Позивача підлягає відновленню шляхом зобов`язання Відповідача здійснити такий перерахунок та виплату.

Відповідно до статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Інших судових витрат не заявлено.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо проведення перерахунку та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015-2018 роки та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 за період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення;

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (адреса: АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2018 роках та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 за період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 19.12.2025.

Суддя Коморний О.І.