Справа № 520/31773/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

22.12.2025 р. справа №520/31773/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження (у зв"язку із неприбуттям належним чином повідомлених учасників спору до відкритого судового засідання) ) у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації, Відділ), третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації у Харківській області
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року у справі № 520/9748/22 (головуючий 1-ї інстанції суддя ГОРШКОВА О.О.) - незаконною; 2) зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виконати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року у справі № 520/9748/22 (головуючий 1-ї інстанції суддя ГОРШКОВА О.О.) в частині відповідних виплат протягом розумного строку, але не більше ніж 2 місяці з моменту набрання даним рішенням законної сили.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року у справі №520/9748/22, яке набрало законної сили 14.04.2025 року та підлягає обов`язковому виконанню, протягом тривалого часу фактично не виконується у виконавчому провадженні №77987533, оскільки орган державної виконавчої служби обмежився лише формальними діями у вигляді відкриття виконавчого провадження та винесення постанов про стягнення виконавчого збору і визначення мінімальних витрат, без застосування передбачених Законом України «Про виконавче провадження» реальних і ефективних примусових заходів, зокрема звернення стягнення на майно та кошти боржника шляхом їх арешту, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, порушує принцип обов`язковості судового рішення, засади розумності строків виконавчого провадження та призводить до триваючого порушення права позивача на отримання присудженої судом суми компенсації у розмірі 34.294,19 грн.

Відповідач, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), був належно та завчасно сповіщений про розгляд справи, але обов`язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.

Третя особа, Територіальне управління Державної судової адміністрації у Харківській області, була належно та завчасно сповіщений про розгляд справи, але письмових пояснень по суті заявленого позову та доказів виконання рішення суду по справі №520/9748/22 до суду не подав, причин неможливості подання не повідомив.

Позивач в судове засідання, призначене на 22.12.2025 о 10:00 год, не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. У позові просив розгляд справи проводити без його участі.

Відповідач в судове засідання, призначене на 22.12.2025 о 10:00 год, не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Представник третьої особи в судове засідання, призначене на 22.12.2025 о 10:00 год, не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

З урахуванням неприбуття учасників справи у судове засідання, належного повідомлення їх про дату, час і місце судового розгляду, відсутності відзиву відповідача та необхідності заслуховування свідків чи експертів, а також керуючись приписами ч. 2 ст. 175, п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 9 ст. 205 та ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами в порядку письмового провадження.

Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

У межах справи №520/9748/22 заявником були заявлені вимоги про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області на користь судді Коломацького районного суду Харківської області - ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати суддівської винагороди за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 у справі №520/1362/21 за період з 01 вересня 2020 року по 31 жовтня 2022 року у розмірі 34294,19 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025р. у справі №520/9748/22 (залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2025) було визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період з 01 вересня 2020 року по 31 жовтня 2022 року. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період з 01 вересня 2020 року по 31 жовтня 2022 року.

Рішення суду набрало законної сили 14.04.2025 та у справі №520/9748/22 30.04.2025 було видано виконавчий лист.

За цим виконавчим листом 05.05.2025 головним державним виконавцем Відділу була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №77987533.

09.05.2025 головним державним виконавцем Відділу була прийнята постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №77987533 у розмірі 303,00 грн.

09.05.2025 головним державним виконавцем Відділу була прийнята постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій ВП №77987533 у розмірі 32.000,00 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2025р. по справі №520/9748/22 заяву ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, за участю - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення коштів - залишено без задоволення.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2025р. по справі №520/9748/22 було встановлено судовий контроль за виконанням Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 по справі № 520/9748/22; Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області відповідно до статті 382-1 КАС України протягом двох місяців з дня отримання копії цієї ухвали подати звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 по справі № 520/9748/22; Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області надати докази виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 по справі № 520/9748/22.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2025р. по справі №520/9748/22 було визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року у справі № 520/9748/22; Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню пункту 9 частини 1 статті 129, статті 129-1 Конституції України, статті 370 КАС України при виконанні рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року у справі № 520/9748/22.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025р. по справі №520/9748/22 було відмовлено у прийнятті звіту Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області про виконання судового рішення Харківського адміністративного суду від 04.02.2025 у справі №520/9748/22; Звільнено керівника Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області від сплати штрафу відповідно до частини 3 статті 382-3 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідком відмови у прийнятті звіту про виконання рішення Харківського адміністративного суду від 04.02.2025 у справі №520/9748/22; Встановлено Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України у Харківській області новий строк для подання звіту про виконання рішення Харківського адміністративного суду від 04.02.2025 у справі №520/9748/22 - протягом 90 днів з дня набрання даною ухвалою законної сили.

При цьому, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025р. по справі №520/9748/22 встановлені обставини відсутності як доказів нарахування, так і виплатити ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період з 01 вересня 2020 року по 31 жовтня 2022 року.

Окрім того, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025р. по справі №520/9748/22 встановлені обставини того, що відповідач неодноразово звертався до головного розпорядника бюджетних коштів з проханням виділити додаткові бюджетні асигнування для бюджетної програми 0501150 для подальшого виконання судових рішень, прийнятих на користь суддів та працівників апаратів судів, що підтверджується копіями листів від 23.06.2025 за вихідним № 11-12410/25, від 17.07.2025 за вихідним № 11-14186/25, від 18.07.2025 за вихідним № 11-14371/25, від 01.08.2025 за вихідним № 11-15524/25, від 18.09.2025 за вихідним № 11-18583/25.

Вважаючи, що управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень - органу державної виконавчої служби у формі бездіяльності, яке полягає у невчиненні передбачених законом виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 77987533, не відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд відзначає, що предмет спору у даній справі полягає у перевірці відповідності форми та змісту правової поведінки суб`єкта владних повноважень - органу державної виконавчої служби, яка виразилась у невчиненні передбачених законом виконавчих дій у межах виконавчого провадження, та у з`ясуванні того, чи мав відповідач обов`язок і реальну можливість вжити всіх необхідних і вичерпних заходів примусового виконання судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 ч.2 ст.129 Конституції України встановлено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно з ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України), судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02.06.2016 №1404-VІІІ"Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад розумності строків виконавчого провадження.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 11 Закону №1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.

Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем.

Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

При цьому, суд констатує, що нормами Закону №1404-VIII не визначено строку виконання виконавчих документів.

Водночас із цим, це строк повинен відповідати окресленим законодавцем у ч.1 ст.2 Закону №1404-VIII засадам виконавчого провадження та окресленим законодавцем у ч.1 ст.4 Закону України від 02.06.2016р. №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" принципам діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців.

Так, згідно з п.7 ч.1 ст.2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням такої засади як розумність строків виконавчого провадження, а відповідно до п.8 ч.1 ст.4 Закону України від 02.06.2016р. №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" одним із принципів діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є розумність строків виконавчого провадження.

Частиною 1 статті 13 Закону №1404-VIII встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з абз. 2 ч. 5 ст. 13 Закону №1404-VIII за порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом

Відповідно до частин статті 63 Закону №1404-VIII, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону №1404-VIII).

Частиною третьою статті 63 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Предметом даного спору є оскарження протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невчиненні державним виконавцем передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання судового рішення у виконавчому провадженні ВП № 77987533, що призвело до фактичного невиконання судового рішення у розумний строк та порушення прав і законних інтересів заявника.

Суд повторює, що відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 18 Закону №1404-VIII, вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Проте з наявної у матеріалах справи інформації щодо виконавчого провадження №77987533 судом не встановлено, чи здійснювалась державним виконавцем перевірка стану виконання судового рішення, чи виносились постанови про накладення штрафу, чи направлялись повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, а також чи направлялись боржнику вимоги про надання інформації щодо ходу виконання виконавчого провадження та чи вчинялись будь-які інші виконавчі дії, спрямовані на реальне та своєчасне виконання рішення суду.

За встановлених обставин та з урахуванням наведеного правового регулювання суд доходить висновку про протиправність бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невжитті передбачених законом і вичерпних заходів примусового виконання судового рішення, оскільки матеріалами справи не підтверджено ані факту його реального виконання, ані здійснення державним виконавцем належних виконавчих дій, спрямованих на досягнення результату виконання.

Варто зазначити, що виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Так Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» Європейський суд з прав людини констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2025р. у справі №520/9748/22 було встановлено судовий контроль за виконанням Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 по справі №520/9748/22. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області відповідно до статті 382-1 КАС України протягом двох місяців з дня отримання копії цієї ухвали подати звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 по справі №520/9748/22. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області надати докази виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 по справі № 520/9748/22.

Окрім того, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2025р. у справі №520/9748/22 було визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року у справі №520/9748/22. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню пункту 9 частини 1 статті 129, статті 129-1 Конституції України, статті 370 КАС України при виконанні рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року у справі №520/9748/22.

При цьому в ухвалі суду від 06.10.2025р. у справі №520/9748/22 встановлено відсутність будь-яких заперечень або доказів з боку боржника щодо виконання зазначеного судового рішення.

За таких обставин, підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що матеріали справи не містять доказів виконання судового рішення у справі №520/9748/22, так само як і доказів вчинення державним виконавцем передбачених законом виконавчих дій, зокрема перевірки стану виконання рішення у справі №520/9748/22, винесення постанов про накладення штрафів, направлення вимог боржнику чи інших заходів примусового виконання, що свідчить про триваючу протиправну бездіяльність у виконавчому провадженні.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах юридично спроможних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

За правовою позицією, сформульованою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень та обираючи належний, дієвий та ефективний спосіб захисту права приватної особи, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням субєкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією субєкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю субєкта владних повноважень слід розуміти невиконання обовязків, під відмовою субєкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк під час реалізації управлінської функції контролю у галузі примусового виконання судових актів фактично самоусунувся від виконання покладених на нього обов`язків, не вжив передбачених законом та вичерпних заходів примусового виконання, не встановив і не перевірив обставини фактичного виконання судового рішення в частині погашення боргу, не здійснив належної оцінки поведінки боржника у виконавчому провадженні, що у сукупності свідчить про протиправну бездіяльність державного виконавця.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати не доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову, але в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності суб"єкта владних повноважень та в частині обтяження суб"єкта владних повноважень обов"язком забезпечити виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року у справі № 520/9748/22 із дотриманням положень Закону України від 02.06.2016 №1404-VІІІ"Про виконавче провадження" в частині розумності строків виконавчого провадження.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 23.06.2021р. у справі №520/13014/2020 вимога про стягнення заборгованості не дублює вимогу про зобов`язання нарахувати і виплатити заборгованість, ці вимоги є двома різними способами захисту порушеного права, які передбачають відмінний механізм виконання судових рішень; списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, відповідно до ч.1 ст.2 та ч.1 ст.3 Закону України від 05.06.2012р. №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права є вимога про стягнення коштів.

Тож, саме спосіб захисту порушеного права на отримання грошових коштів від органу публічної адміністрації - зобов"язати нарахувати та виплатити (на відміну від способу захисту - стягнення коштів) здатен забезпечити баланс між приватним інтересом зацікавленої особи-позивача на якнайшвидше отримання коштів за боргом (тобто за невиконаними зобов"язаннями минулого часу) у власність та між публічним інтересом суспільства в особі невизначеного кола інших учасників суспільних відносин своєчасне та у повному обсязі на отримання від цього ж самого органу публічної адміністрації поточних платежів.

У справі №520/9748/22 судом було застосовано спосіб захисту порушеного права зобов"язального характеру.

Тож, ключове значення у правовідносинах з виконання рішення суду у справі №520/9748/22 в аспекті дотримання розумного строку виконавчого провадження має саме правова поведінка боржника.

Суд вважає, що з огляду на приписи ст.ст.6 і ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) у випадку винесення рішення про спонукання суб"єкта владних повноважень до вчинення певної дії у формі нарахування та виплати коштів такий суб"єкт не позбавлений можливості для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права громадянина на одержання виплати за минулий період часу у належному розмірі вчинити власне управлінське волевиявлення з приводу призначення, нарахування (тобто видати наказ або інший письмовий документ розпорядчого характеру) і відображення в бухгалтерському обліку виплати (тобто внести до обліку невиконане зобов`язання) та негайно після настання цієї події ініціювати процедуру отримання від розпорядника публічних коштів вищого рівня додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення призначеного, нарахованого і відображеного в обліку платежу.

У ході розгляду справи ані відповідач, ані третя особа не подали цих доказів та не подали доказів про неможливість вчинення таких управлінських волевиявлень.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову в частині вимог з урахуванням ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ч.2 ст.5, ч.2 ст.9 КАС України стосовно визнання протиправним реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та обтяження субєкта владних повноважень обовязком виконання владної управлінської функції відповідно до закону.

Відтак, стосовно позовних вимог про зобов`язання виконати рішення суду у справі № 520/9748/22 протягом розумного строку, але не більше ніж 2 місяці з моменту набрання даним рішенням законної сили суд зазначає, що прямої норми, яка встановлювала б конкретний строк для виконання судового рішення державним виконавцем, Закон України «Про виконавче провадження» не містить.

Закон передбачає лише загальні засади здійснення виконавчого провадження, зокрема обов`язок державного виконавця вживати заходів для реального та своєчасного виконання рішень, дотримуючись принципів розумності строків (ч. 1 ст. 11, п. 7 ч. 1 ст. 2, ст. 13 Закону № 1404-VIII), однак не конкретизує максимальний або фіксований строк виконання для кожного виконавчого провадження, залишаючи визначення конкретного обсягу та тривалості дій виконавця в межах його компетенції та залежно від фактичних обставин справи.

Наведене є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у даній частині позовних вимог, тому суду належить застосувати ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України і спосіб захисту права заявника, сформульований у резолютивній частині цього судового акту.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року у справі № 520/9748/22.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вчинити відповідні виконавчі дії для виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року у справі № 520/9748/22 із дотриманням положень Закону України від 02.06.2016 №1404-VІІІ"Про виконавче провадження" в частині розумності строків виконавчого провадження.

Позов в решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко