Справа № 752/6533/25
Суддя: Слободянюк А. В.
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 752/6533/25
Провадження № 2-а/752/228/25
РІШЕННЯ

Іменем України

19 грудня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 року ОСОБА_1 , через адвоката Закарлюка Н.С. (ордер, свідоцтво а.с.28,29), звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1), в якому просить скасувати постанову АД № 250 від 06.03.2025, якою притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП, застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу 17 000,00 грн; провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях адміністративного правопорушення.

В обґрунтування позову вказує на те, що 24.02.2025 позивач виявив у мобільному додатку «ІНФОРМАЦІЯ_6» запис про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 виявлено порушення ним правил військового обліку. У той же день позивач з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_1 для з`ясування причин нібито порушення ним правил військового обліку, оскільки з початку повномасштабного вторгнення рф проти України його було заброньовано, він проходив ВЛК та вчасно уточнив свої дані.

Вказується, що рекомендованого повідомлення про надходження повістки він не отримував, лише у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 було з`ясовано номер трекера поштового відправлення - 181. Позивач зазначає, що на сайті Укрпошти він самостійно з`ясував, що 07.10.2024 поштове відправлення з поштовим трекінгом № 181 прибуло до відділення № 03143 і в цей же день повернено відправнику з відміткою «одержувач відсутній за вказаною адресою». У відділенні поштового зв`язку листоноша повідомила, що вона не залишала повідомлень про поштове відправлення і самовільно відправила лист назад адресату.

У зв`язку з тим, що позивач працює на підприємстві, яке має повноваження на імпорт продукції та товарів військового призначення, та йому потрібно було їхати у відрядження за кордон, він погодився на складання адміністративного протоколу. Юрист відповідача повідомив, що розгляд справи буде здійснюватись 28.02.2025. Коли позивач прийшов 28.02.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , йому повідомили, що відповідальної особи відповідача не було на робочому місці, попросили прийти через пару днів.

06.03.2025 позивач самостійно повторно з`явився до відповідача, де начальником адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 було повторно складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення № 250, а також складено оскаржувану постанову АД № 250 від 06.03.2025. При цьому, постанову було винесено від імені ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , якої при її складенні не було.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що позивач не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_1 у строк та місце, зазначені у повістці/розпорядженні/викликом, тим самим порушив вимоги ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Однак у постанові не вказано, коли саме позивач мав з`явитися за повісткою, коли його було повідомлено про це, не вказано мети повістки, - тобто обґрунтованих доказів вчинення адміністративного правопорушення не вказано. Не зрозуміло на яку дату викликали позивача та з якою метою, оскільки згідно з відомостями реєстру «Оберіг» позивач уточнив дані вчасно, а саме 21.05.2024, ВЛК проходив вчасно та з 2022 року є заброньованою особою.

Посилаючись на викладені обставини, просить суд скасувати оскаржувану постанову у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, провадження у справі закрити.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20.03.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.34,35).

Відповідач належним чином повідомлений судом про розгляд справи (а.с.26), відзив на позовну заяву не подав.

Оскільки, розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження обставин в їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість прийнятої постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, суд перевіряє, чи були у відповідача по справі підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності з прийняттям постанови про адміністративне правопорушення з визнанням його вини у вчиненні адміністративного правопорушення та накладення стягнення.

Підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Це право передбачено ч. 2 ст. 55 Конституції України та статтею 6 КАС України.

З матеріалів справи вбачається, що 06.03.2025 начальником адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 старшим лейтенантом ОСОБА_4 складено протокол № 250, в якому вказано, що 06.03.2025 о 12:10 встановлено, що ОСОБА_1 не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_1 у строк та місце, вказані у повістці/розпорядженні /викликом, чим порушив вимоги ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КАпАП.

Протоколом визначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 06.03.2025 о 14:00.

Протокол від 06.03.2025 містить підпис ОСОБА_1 , а також письмові пояснення, де позивач повідомляє, що повістку не отримав, корінець-сповіщання також не отримав; зі змістом конверту, який повернувся, не ознайомлений; з 2022 року є заброньованою особою; 23.09.2024 при звірці даних порушень не виявлено.

До протоколу ОСОБА_1 надав: «Копія звірки даних і трекер Укрпошти, наказ про відрядження».

У той же день - 06.03.2025 тимчасово виконуючий обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 винесла постанову АД № 250 по справі про адміністративне правопорушення, якою накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу за адміністративне правопорушення у розмірі 17 000,00 грн. Постановою встановлено, що ОСОБА_1 не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_1 у строк та місце, зазначені в повістці/розпорядженні /викликом, чим порушив вимоги ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Копію постанови отримано особою, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , пройшов ВЛК 21.09.2023 (придатний), 21.05.2024 вчасно уточнив дані, заброньований до 14.02.2026, що підтверджується витягом з електронного військово-облікового документа із застосунку «ІНФОРМАЦІЯ_6», дійний до 14.02.2026 (а.с.26).

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Диспозиція частини третьої статті 210-1 КУпАП передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що вчинено в особливий період, і вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані:

з`являтися за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_1 у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;

надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом;

проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.

Частиною третьою статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зокрема, визначено, що у разі отримання повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

У повістці про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначаються:

1) прізвище, ім`я та по батькові і дата народження громадянина, якому адресована повістка;

2) найменування ІНФОРМАЦІЯ_1, що видав повістку;

3) мета виклику до ІНФОРМАЦІЯ_1;

4) місце, день і час явки за викликом;

5) підпис (електронний цифровий підпис) посадової особи, яка видала (сформувала) повістку;

6) реєстраційний номер повістки;

7) роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.

Відповідно до п. 21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 № 560, за викликом районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (ІНФОРМАЦІЯ_1), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

Згідно з п. 30 Порядку повістка може формуватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів або оформлюватися на бланку, який заповнюється представником районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1.

У разі формування повістки за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів керівник районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 або його відділу накладає на повістку кваліфікований електронний підпис у день її формування.

У разі оформлення повістки на бланку керівник районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 або його відділу засвідчує її особистим підписом та скріплює гербовою печаткою.

Реєстраційний номер повістки фіксується в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Пунктом 40 Порядку встановлено, що під час вручення повістки здійснюється фото- і відеофіксація із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації представником ІНФОРМАЦІЯ_1 або поліцейським.

За приписами пункту 41 Порядку належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:

1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`заного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;

2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:

- день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою ІНФОРМАЦІЯ_1 під час уточнення своїх облікових даних;

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила ІНФОРМАЦІЯ_1 іншої адреси місця проживання.

Пунктом 47 Порядку, зокрема, встановлено, що у разі відмови резервіста або військовозобов`язаного від отримання повістки представником, який уповноважений вручати повістки, складається акт відмови від отримання повістки, який підписується не менш як двома членами групи оповіщення. Акт відмови від отримання повістки оголошується громадянину.

Акт відмови від отримання повістки подається керівнику районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 для вжиття заходів до притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності.

Акт відмови від отримання повістки реєструється в районному (міському) ІНФОРМАЦІЯ_1.

У разі відмови від отримання повістки поліцейський, який входить складу групи оповіщення, проводить адміністративне затримання та доставлення громадянина до районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі статей 261 і 262 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до приписів частини першої статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Процедуру складання ІНФОРМАЦІЯ_1 протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення: порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття військово-облікових документів чи втрата їх з необережності (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України), врегульовано Інструкцією зі складання ІНФОРМАЦІЯ_1 протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженою наказом Міністерства оборони України № 3 від 01 січня 2024 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 05 січня 2024 року за № 36/41381 (далі - Інструкція).

Тобто, законодавцем імперативно визначено чітку та послідовну процедуру розгляду справ про адміністративне правопорушення, порушення якої є підставою для визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними, а відтак й для скасування його рішення про притягнення до відповідальності.

Вказані положення не є формальною вимогою, це важлива законодавча гарантія об`єктивного та справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, надана, зокрема, військовозобов`язаному для захисту свої прав та інтересів від безпідставного притягнення до відповідальності.

Згідно п. 3 Розділу ІІ Інструкції, у протоколі зазначається: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, імена, по батькові (за наявності), адреси свідків (якщо вони є); пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Відповідно до п. 6 Розділу ІІ Інструкції, до протоколу про адміністративне правопорушення долучаються докази, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Докази, які долучаються до протоколу, повинні містити достовірну інформацію, відповідати вимогам законодавства та правилам діловодства. Обов`язок щодо збирання доказів та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення покладається на уповноважену особу, яка складає протокол.

Отже, для висновку щодо правомірності оскаржуваної постанови необхідно встановити: факт отримання позивачем повістки для необхідності з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_1; факт відповідності змісту повістки вимогам законодавства; наявність поважних причин неприбуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 у строк, визначений у повістці.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення № 250 від 06.03.2025 та постанови АД № 250 від 06.03.2025, у них взагалі відсутні посилання на документи, на підставі яких було б можливо зробити висновок про наявність або відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

При цьому, вищевказані протокол та постанова взагалі не містять даних щодо повістки, її реквізитів, часу та місця, коли саме позивач нібито не з`явився, що виключає можливість встановлення факту правопорушення.

Суд також звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів щодо наявності повістки з вказівкою позивачу дати та часу прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, оскаржувана постанова не містить відомостей про місце та час вчинення позивачем порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

З наявних матеріалів справи неможливо перевірити та встановити чи дійсно ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час та місце явки за повісткою, зокрема, докази доведення до відома останнього змісту відповідної повістки або ознайомлення з її змістом, тобто у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач був належним чином повідомлений про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим мав би виконати відповідний обов`язок, визначений у статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Позивач надав до суду трекінг перевірки статуту відстеження поштового відправлення АТ «Укрпошта» № 11, відповідно до якого поштове відправлення було прийнято до відділення № 05300 (м. Київ) 06.10.2024, прибуло до відділення № 03143 (м. Київ) 07.10.2024, вибуло з відділення № 03143 (м. Київ) 07.10.2024 із вказівною про причину повернення «одержувач відсутній за вказаною адресою» та вручено за довіреністю у відділенні № 03150 (м. Київ) 14.10.2025. Разом з тим, з наданого до суду трекінгу поштового відправлення неможливо встановити адресата та адресанта відправлення, також його зміст.

Водночас суд зазначає, що відповідач не скористався правом подати відзив на позовну заяву та не надав суду належного підтвердження оповіщення позивача про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме не надав ні копії самої повістки, ні копії документів від поштового оператора про отримання повістки або поштового повідомлення з відміткою про повернення такого повідомлення, ні копії акта відмови від отримання повістки, ні відеозапису вручення повістки, ні відеозапису доведення акта відмови від отримання повістки, ні відеозапису відмови позивача у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки.

Відповідно положень частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На обов`язок доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постанові від 24.04.2019 (справа №537/4012/16-а).

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18 липня 2020 року у справі № 216/5226/16-а, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Таким чином, з наявних матеріалів справи підтверджується, що оскаржувана постанова АД №250 від 06.03.2025, винесена з суттєвими порушеннями, оскільки, відсутні докази наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП.

Відповідачем не спростовано протиправність свого рішення, поряд з цим, за результатами перевірки рішення суб`єкта владних повноважень про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП, судом встановлено необґрунтованість та неправомірність такого рішення.

Крім того, як у протоколі про адміністративне правопорушення № 250 від 06.03.2025, так і постанові про притягнення до адміністративної відповідальності АД № 250 від 06.03.2025, складених у відношенні ОСОБА_1 , взагалі не зазначено, які саме частини ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» було ним порушено.

Разом з тим, стаття 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» складається з декількох частин, які встановлюють для громадян певні обов`язки, що не пов`язані між собою.

Відсутність посилання у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові про притягнення до адміністративної відповідальності на конкретну норму законодавства, тобто відповідний абзац відповідної частини статті вказаного закону унеможливлює конкретизацію порушення, за яке притягнуто до відповідальності позивача.

Отже, оцінюючи встановлені у ході судового розгляду обставини, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно із приписами ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Згідно зі ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає, серед іншого, рішення про скасування постанови і закриття справи.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_1 при розгляді справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, не встановлено належними, допустимими та достатніми доказами наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 139, 241-246, 255, 268-271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити.

Скасувати постанову АД № 250 у справі про адміністративне правопорушення від 06 березня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2025 року

Суддя А.В.Слободянюк