Справа № 320/45606/25
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року справа №320/45606/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в м. Києві про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), в якому просить суд:

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нарахування та виплати з 01.12.2019 по 01.02.2022 ОСОБА_1 основного розміру пенсії у розмірі меншому ніж 88% його грошового забезпечення, що визначено у довідці Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по м. Києву» №3788 від 27.10.2021 на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду у справі №640/37002/21 від 26.01.2024, а також щодо обмеження ОСОБА_1 з 01.03.2022 розміру його пенсії максимальним розміром, а саме десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату з 01.12.2019 по 01.02.2022 основного розміру пенсії у розмірі не меншому ніж 88% його грошового забезпечення, що визначено у довідці Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по м. Києву» №3788 від 27.10.2021 на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду у справі №640/37002/21 від 26.01.2024 та без обмеження з 01.03.2022 розміру його пенсії максимальним розміром, а саме десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, не зважаючи на те, що був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Відтак, суд, з урахуванням приписів ст. 162 КАС України, здійснюватиме розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

На виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.01.2024 року у справі №640/37002/21 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві здійснено з 01 грудня 2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням раніше виплачених сум.

Після проведеного перерахунку пенсії, основний розмір пенсії позивача (виходячи із 88% сум його грошового забезпечення) з 01.12.2019 року мав виплачуватися позивачу у сумі 19451 грн. 29 коп. (грошове забезпечення позивача станом на 01.12.2019 року складало 22103,74 грн. х 88%) проте, із помісячного розрахунку пенсії позивача який викладено відповідачем у його відповіді від 29.03.2024 року за вих.№11864-11091/Г-02/8-2600/24 вбачається, що відповідач з 01.12.2019 року по 01.02.2022 року не виплачував позивачу основний розмір пенсії у належному розмірі виходячи із 88% сум його грошового забезпечення, а саме у сумі 19451 грн. 29 коп., до того ж, відповідач з 01.03.2022 року здійснює позивачу обмеження його пенсії максимальним розміром у сумі 23610 грн., що підтверджується як наданим арифметичним розрахунком позивача, так і наявним в матеріалах справи розрахунку пенсії за вислугу років по пенсійній справі позивача 89/32490.

05.03.2024 року та 08.04.2024 року позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявами з приводу того, що відповідач у супереч судовому рішенню по справі №640/37002/21 з 01.12.2019 року по 01.02.2022 року нараховував і виплачував позивачу пенсію у розмірі меншому ніж 88% від суми його грошового забезпечення, яке йому було визначено у довідці про розмір його грошового забезпечення станом на листопад 2019 року №3788, а з 01.03.2022 року нараховував і виплачував позивачу пенсію з обмеженням її максимальним розміром.

Листом від 29.03.2024 року за вих.№11864-11091/Г-02/8-2600/24 на звернення позивача від 15.03.2025 року та листом від 03.05.2025 за вих.№17980-16512/Г-02/8-2600/24 на звернення позивача від 08.04.2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивачу про відсутність у нього зобов`язань для здійснення перерахунку пенсії без обмеження її максимальним розміром з 01.12.2019 року.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

01січня 2008 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2007 року №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким статтю 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII (далі - Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ) було доповнено новою частиною, відповідно до якої максимальний розмір пенсій, призначених за даним Законом (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством), не може перевищувати дванадцять мінімальних розмірів пенсії за віком, що встановлена абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 зазначені зміни і доповнення до статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України установлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

01 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 08 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», яким фактично було введено в дію обмеження граничного розміру пенсії, призначеної відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, шляхом викладення частини п`ятої статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII у новій редакції, за якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким доповнено частину п`яту статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII і визначено, що тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

У подальшому до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII були внесені додаткові зміни та доповнення, у зв`язку з чим частина п`ята статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, яка була викладена в редакції Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі - Закон України від 08 липня 2011 року №3668-VI) та доповнена Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон України від 24 грудня 2015 року №911-VIII), стала частиною сьомою статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII.

Відповідно до частини сьомої статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII (в редакції Законів України від 08 липня 2011 року №3668-VI та від 24 грудня 2015 року №911-VIII) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 зазначені вище положення частини сьомої статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Пунктом 2 резолютивної частини зазначеного рішення Конституційного Суду України визначено, що частина сьома статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII є такою, що втратила чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII), яким до частини сьомої статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII були внесені зміни - слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

З огляду на рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, зміни, що полягають у зміні слів та цифр, які були внесені Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII до визнаної неконституційною (фактично відсутньої на час внесення цих змін) норми Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII (частини сьомої статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII), є нереалізованими.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку про те, що протягом 2017 року стаття 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII не передбачала положень про обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Отже, внесені Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII зміни та доповнення до частини сьомої статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, яка визнана неконституційною та втратила чинність, самі по собі не створюють підстав для вказаного вище обмеження пенсії.

Аналогічна за змістом правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/22798/17, від 08 серпня 2019 року у справі №522/3271/17, від 17 травня 2021 року у справі №343/870/17, від 21 грудня 2021 року у справі №120/3552/21-а, від 26 січня 2022 року у справі №569/2950/17, від 27 січня 2022 року у справі №240/7087/20, тощо.

Таким чином, з 20 грудня 2016 року (дня ухвалення рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016) частина сьома статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII втратила чинність.

При цьому положення статті 2 Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VI, які фактично дублюють частину сьому статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, змін не зазнали.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі №812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне чи множинне тлумачення, мають завжди трактуватися на користь особи.

У постанові від 13 лютого 2019 року у зразковій справі №822/524/18 Великою Палатою Верховного Суду, із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, зроблено висновок про те, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" стосовно захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтями 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV передбачено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» вказав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Аналізуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що в даному випадку застосуванню підлягають саме норми Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, а не норми Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VI.

Правова позиція аналогічного змісту була викладена Верховним Судом у постанові від 16 грудня 2021 року у справі №400/2085/19.

Водночас, як вже неодноразово зазначалося судом, частина сьома статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, якою було передбачено обмеження пенсій, втратила чинність з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 20 грудня 2016 року у справі №7-рп/2016, а зміни, що були внесені Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII до частини сьомої статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, самі по собі не створюють підстав для вказаного вище обмеження пенсії.

Аналізуючи вище викладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку як про протиправність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу з 01.12.2019 року по 01.02.2022 року пенсії у розмірі меншому ніж 88% сум його грошового забезпечення визначеного йому станом на листопад 2019 року так і щодо обмеження з 01.03.2022 року пенсії позивача максимальним розміром, відповідно, вбачається наявність правових підстав для зобов`язання відповідача перерахувати та здійснити виплату позивачу пенсії з 01.12.2019 року по 01.02.2022 року виходячи із 88% сум його грошового забезпечення визначеного йому станом на листопад 2019 року так і щодо нарахування та виплати позивачу з 01.03.2022 року йому його пенсії без обмеження її максимальним розміром.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно частини другої статті 2 КАС України справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн. належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 73-77, 90, 94, 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053. м. Київ. вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053. м. Київ. вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) щодо нарахування та виплати з 01.12.2019 по 01.02.2022 ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР НОМЕР_1 ) основного розміру пенсії у розмірі меншому ніж 88% сум його грошового забезпечення, що визначено у довідці Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по м. Києву» №3788 від 27.10.2021 на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду у справі №640/37002/21 від 26.01.2024, а також щодо обмеження ОСОБА_1 з 01.03.2022 розміру його пенсії максимальним розміром, а саме десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053. м. Київ. вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) здійснити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР НОМЕР_1 ) нарахування та виплату з 01.12.2019 по 01.02.2022 основного розміру пенсії у розмірі не меншому ніж 88% сум його грошового забезпечення, що визначено у довідці Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по м. Києву» №3788 від 27.10.2021 на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду у справі №640/37002/21 від 26.01.2024, а також без обмеження ОСОБА_1 з 01.03.2022 розміру його пенсії максимальним розміром, а саме десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Адреса 04053. м. Київ. вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. (тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.