Справа № 320/46088/23
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2025-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року м. Київ справа №320/46088/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі відповідач), в якому просить суд:

-визнати протиправною та скасувати постанову в.о. заступника начальника Північного міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки Бобко І.А. про застосування адміністративно-господарського штрафу №326255 від 28 грудня 2021 року, згідно якої стягнуто з ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 грн;

В обґрунтування вимог позову позивач, описуючи зміст спірних відносин, зазначає, що постанова про застосування стосовно нього адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000,00 грн є неправомірною та такою, що не відповідає вимогам закону, оскільки відповідачем невірно визначено суб`єкта відповідальності, оскільки позивач передав транспортний засіб, який перевірявся відповідачем, в оренду ТОВ «Софія Інтер Газ» (), яке і було зазначене у товарно-транспортній накладній від 02.11.2021. Наголошує, що саме орендар в даному випадку був автомобільним перевізником в розумінні ст. 1 Закону № 2344-ІІІ, а тому саме ТОВ «Софія Інтер Газ» як автомобільний перевізник, а не власник транспортного засобу є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Також позивач додав, що згідно п. 11 Правил 363, на які також посилається перевіряючий у Акті перевірки №250691, товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил.

Крім того, позивачем заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним повозом, оскільки про існування постанови позивачу стало відомо лише після відкриття виконавчого провадження та арешту рахунків позивача у кінці травня 2023 року. За таких обставин, позивач вважає, що пропустив строк звернення до суду з позовом щодо оскарження зазначеної вище постанови з поважних причин. Дане клопотання задоволено судом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду (суддя ОСОБА_2 ) від 26 грудня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 13 лютого 2025 року №246/0/15-25 звільнено суддю ОСОБА_2 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) у зв`язку з поданням заяви про відставку.

У зв`язку зі звільненням судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) Донця В.А. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №320/46088/23 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 адміністративну справу №320/46088/23 прийнято до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., ухвалено розглядати справу спочатку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.12.2025 позовну заяву залишено без руху після відкриття провадження у справі та надано позивачу строк на усунення недоліків позову.

На виконання ухвали суду позивачем усунуто недоліки позовної заяви шляхом надання суду документу, що підтверджує сплату судового збору.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 розгляд справи продовжено.

Відповідач в поданому до суду відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що при здійсненні перевірки посадовою особою Укртрансбезпеки було виявлено, що на момент перевірки документи, визначені ст. 48 Закону №2344-ІІІ, відсутні, а саме: у товарно-транспортній накладній відсутній код ЄДРПОУ у графі «автомобільний перевізник», «вантажовідправник» та «вантажоодержувач», не визначено серію і номер водійського посвідчення у графі «водій». Крім того, відповідач пояснив, що у позивача була можливість надати відповідні заперечення, пояснення та докази до моменту винесення постанови, з моменту скоєння правопорушення. Позивачем не було вчинено всіх можливих дій на отримання вказаної кореспонденції, позивач мав вчиняти всі можливі та залежні від нього дії, використовувати в повному обсязі наявні засоби та можливості для своєчасного отримання кореспонденції. Також відповідач зазначив, що під час проведення перевірки водій не повідомляв інспекторів про існування договору оренди транспортного засобу або іншого договору, що встановлює правові підстави для користування і (або) розпорядження належним позивачу транспортним засобом. Позивач або орендар повинні були звернутися до центру надання послуг для отримання тимчасового реєстраційного документу на період дії договору, що підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом. А тому, з урахуванням зазначених обставин, відповідач вважає, що саме позивач виступав автомобільним перевізником при здійсненні перевезення вантажу транспортним засобом.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

На підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки на території Харківської, Полтавської та Сумської областей у період з 01.11.2021 по 07.11.2021 та направлення на рейдову перевірку №01509 від 29.10.2021, 03.11.2021 о 17 год. 31 хв. була здійснена рейдова перевірка транспортного засобу DAF, номерний знак НОМЕР_1 , місце перевірки транспортного засобу а.д. М-03 290 км+500 м.

Зупинений транспортний засіб перебував під керуванням водія ОСОБА_3 та на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданий ТСЦ 8046.

За результатами перевірки старшим державним інспектором Відділу контролю на автомобільному транспорті Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Говорухою Д.О. складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №250691 від 03.11.2021, яким встановлено: «порушення ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 11 затверджених наказом Міністерства транспорту України Правил №363: під час надання послуг з перевезень вантажів, перевізник не забезпечив водія оформленою товарно-транспортною накладною (від 02.11.2021). У ТТН відсутній код ЄДРПОУ у графі «автомобільний перевізник», «вантажовідправник» та «вантажоодержувач». Не зазначено серію і номер водійського посвідчення в графі «водій транспортного засобу», у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» - відсутність на момент перевірки документів, передбачених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

У графі «Пояснення водія про причини порушень» водієм ОСОБА_4 зазначено, що згідно ст.ст. 48, 39, 34 ЗУ «Про автомобільний транспорт» Укртрансбезпека не має права давати оцінку правильності складання товарно-транспортних документів.

Акт №АР250691 від 03.11.2021 підписаний водієм ОСОБА_4 .

За результатами розгляду Акту №АР250691 від 03.11.2021, що відбувся 28.12.2021, в.о. заступника начальника Північного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Бобком І.А. винесено Постанову №326255 про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу до позивача у сумі 17 000,00 грн за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту, відповідальність, за яке передбачена абз. 3 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: «відсутність на момент проведення перевірки товарно-транспортної накладної, оформленої належним чином».

Вважаючи постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу необґрунтованою, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, з урахуванням дії норми закону у часі, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення №103), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 8 Положення №103).

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-III ) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 5 Закону № 2344-III визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Відповідно до частини дванадцятої статті 6 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Частиною сьомою статті 6 Закону № 2344-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед інших: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті.

Приписами частини чотирнадцятої статті 6 Закону № 2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно із частинами 17, 18, 19, 20 ст. 6 Закону № 2344-III рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.

Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, мають право: використовувати спеціалізовані автомобілі; використовувати спеціальне обладнання, призначене для перевірки дотримання водіями норм режиму праці та відпочинку; супроводжувати транспортний засіб, що має ознаки порушення нормативів вагових або габаритних параметрів, до найближчого місця зважування (на відстань не більше 50 кілометрів) для здійснення габаритно-вагового контролю, а також забороняти подальший рух такого транспортного засобу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; здійснювати габаритно-ваговий контроль транспортних засобів; використовувати стаціонарні або пересувні пункти габаритно-вагового контролю; використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі; у разі виявлення порушень законодавства щодо габаритно-вагового контролю під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) копіювати, сканувати документи, які пред`являють водії транспортних засобів під час проведення такої перевірки, та використовувати їх як доказ під час розгляду справ про порушення законодавства; здійснювати опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути.

Автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок № 1567).

Пунктом 20 Порядку №1567 (чинним на момент виникнення спірних відносин), встановлено, що виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

Згідно з пунктом 21 Порядку №1567, у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Відповідно до пунктів 25, 26, 27 у редакції на час виникнення спірних відносин, Порядку №1567, справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Відповідно да ст. 48 Закону №2344-III, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже, з вищенаведених норм вбачається, що товарно-транспортна накладна є документом, передбаченими законодавством України, на підставі яких виконуються пасажирські і вантажні перевезення автомобільним транспортом, та підпадають під інші документи, визначені законодавством, оформлення яких передбачено статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Наявність таких документів перевіряється під час здійснення державного контролю на автомобільному транспорті у ході рейдових перевірок відповідно до пункту 15 Порядку №1567.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Таким чином, положеннями законодавства покладено на перевізника обов`язок з забезпечення, а водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів.

Відтак, під час перевірки було виявлено порушення вимог абзацу 3 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Тобто вказаною нормою закріплено, що для здійснення внутрішніх перевезень у водія повинна бути товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.

Отже, порушення, за вчинення якого позивача притягнуто до відповідальності, полягало у здійсненні перевезення вантажу за відсутності належно оформленої товарно-транспортної накладної.

Згідно з статтею 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Зі змісту наведених норм слідує, що відповідальність у цьому випадку несуть фізичні чи юридичні особи, які безпосередньо здійснюють, у тому числі, за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами.

Перевезення на комерційній основі означають надання послуг, а перевезення за власний кошт - перевезення для власних потреб.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

За підпунктами 11.1, 11.3, 11.5 пункту 11 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом, затвердженими Наказом Міністерства транспорту України 14.10.1998, №363 (у редакції на час виникнення спірних відносин), основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках.

У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику.

Як встановлено судом, транспортним засобом марки DAF, номерний знак НОМЕР_1 , що перебуває у власності позивача, на момент зупинки керував Перемет В.С. водій ТОВ «Софія Інтер Газ» (), що підтверджується наявним в матеріалах справи наказом №02-к від 14.01.2021 про прийняття ОСОБА_4 на посаду водія. Водій використовував транспортний засіб позивача в інтересах ТОВ «Софія Інтер Газ».

Позивач передав зазначений автомобіль у тимчасове користування ТОВ «Софія Інтер Газ» (), про що свідчить Договір оренди транспортних засобів від 24.10.2018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П., реєстровий №1032 та актом приймання-передачі транспортних засобів в оренду від 24.10.2018.

Відповідно до п. 1.1. Договору оренди транспортних засобів від 24.10.2018, Орендодавець ( ОСОБА_1 ) передає в оренду, а Орендар (ТОВ «СОФІЯ ІНТЕР ГАЗ», ід.код 40263468) приймає належний Орендодавцеві на праві власності транспортний засіб:

-марка DAF, модель XF 105.460, тип ТЗ спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, рік випуску 2007, номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 05.06.2018 року ТСЦ 8046. Вказаний транспортний засіб належить Орендодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого 05.06.2018 року ТСЦ 8046.

Згідно з п. 4.1. Договору, даний договір вступає в силу з 24 жовтня 2018 року та діє до 24 жовтня 2022 року.

Перевізником вантажу, відповідно до товарно-транспортної накладної від 02.11.2021, є ТОВ «Софія Інтер Газ», замовником - ТОВ «ДЕЛІВЕРІ-АВТО», вантажовідправником ФОП ОСОБА_5 , вантажоодержувачем ФОП ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що власником транспортного засобу, яким перевозився вантаж, є ОСОБА_1 , однак, дана обставина має значення для з`ясування питання законності користування транспортним засобом для перевезення вантажу, але не особи, яка має відповідати за порушення законодавства про автомобільний транспорт, у даному випадку, за відсутність на момент перевірки належно оформленої ТТН.

Варто зазначити, що положення статті 60 Закону України №2344-ІІІ застосовуються виключно до автомобільного перевізника і не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.

Така позиція є сталою та послідовною, і неодноразово зазначалась у постановах Верховного Суду у справах цієї категорії.

Також, важливим етапом процедури реалізації повноважень Укртрансбезпеки з притягнення суб`єктів господарської діяльності до відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 60 Закону України №2344-ІІІ є розгляд по суті справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт з метою з`ясування дійсних обставин вчинення правопорушення, встановлення належної винної особи (автомобільного перевізника) та притягнення її до відповідальності у випадку винних дій/бездіяльності.

Крім того, у наданій під час перевірки інспектору Укртрансбезпеки товарно-транспортній накладній перевізником зазначено саме ТОВ «Софія Інтер Газ», що зобов`язувало працівників Укртрансбезпеки перевірити дану інформацію та встановити належну особу, відповідальну за вчинення порушення законодавства про автомобільний транспорт, чого у спірному випадку зроблено не було.

Відтак, з огляду на викладене, позивачем доведено, що він не здійснював комерційного перевезення вантажу, а транспортний засіб використовувався третьою особою - ТОВ «Софія Інтер Газ» () з комерційною метою.

Таким чином, позивач у спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт» і не може нести відповідальність, передбачену абз. 3 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Як наслідок, застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 цього закону є протиправним.

При цьому, під час розгляду справи посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія транспортного засобу.

Вказані висновки також узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі №240/22448/20, у якій зазначено: «Колегія суддів погоджується з доводами касатора про те, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу. У справі встановлено, що позивач брав участь у розгляді такої справи, водночас з`ясовані судами попередніх інстанцій обставини свідчать про те, що посадові особи, які розглядали цю справу, не звернули уваги на обставини, які мали б щонайменше дати підстави засумніватися у тому, що саме позивач є (чи може бути) автомобільним перевізником, який має нести відповідальність».

Відповідач під час судового розгляду справи жодним чином не спростовує доводи позивача, що під час рейдової перевірки транспортний засіб використовувався на праві тимчасового користування.

На підставі зазначеного, та відсутності достатніх спростувань даної обставини відповідачем, суд дійшов висновку, що у позивача був відсутній обов`язок пред`являти посадовим особам відповідача товарно-транспорту накладну, оскільки в межах цих правовідносин він не виступав як перевізник, що здійснює перевезення вантажу на договірних умовах.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне скасувати постанову в.о. заступника начальника Північного міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки Бобко І.А. про застосування адміністративно-господарського штрафу №326255 від 28 грудня 2021 року, згідно якої стягнуто з ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 грн.

Судом не досліджувалась товарно-транспортна накладна від 02.11.2021, яку інспектори Укртрансбезпеки отримали під час перевірки на предмет наявності та/або відсутності у ній недоліків та порушення правил належного оформлення, оскільки це виходить за межі предмета спору, завданням якого було встановлення допущених суб`єктом владних повноважень порушень під час визначення особи та її вини у правопорушенні (суб`єкта та суб`єктивної сторони правопорушення) у сфері автомобільних перевезень, що призвело до неправомірного накладення адміністративно-господарських санкцій. Тоді, як метою перевірки було встановлення недоліків наданої перевізником товарно-транспортної накладної, що тягне за собою притягнення автомобільного перевізника до відповідальності.

Решта доводів сторін не мають вирішального значення та висновків суду по суті справи не змінюють.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, позов слід задовольнити повністю.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір на суму 1073,00 грн.

Таким чином, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 1073,00 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті.

В частині клопотання позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3 100,00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

З наведеної норми вбачається, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Отже, розподілу підлягає навіть кредиторська заборгованість позивача зі сплати витрат на професійну правничу допомогу, надання якої підтверджується відповідними доказами.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85211544) та постанові від 20.12.2019 у справі №903/125/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504028).

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 76397938).

При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Водночас, надання такої оцінки можливо, виходячи з аналізу частини шостої статті 134 КАС України, виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2019 у справі №520/1849/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504176).

На підтвердження витрат на правничу допомогу у розмірі 3 100,00 грн позивач надав ордер про надання правничої (правової) допомоги №1329912 від 26.07.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №001270 від 16.08.2021, Додаткова угода №1 від 12.07.2023 до договору про надання правової допомоги №27/01/06/23 від 01.06.2023, акт приймання-передачі від 12.07.2023 до договору про надання правової допомоги №27/01/06/23 від 01.06.2023, розписку про оплату правої допомоги від 07.07.2023 у розмірі 3 100,00 грн.

Враховуючи передбачені вказаною статтею критерії, зокрема: складність справи (розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного провадження, оскільки спір з огляду на предмет доказування та ціну позову є незначної складності); обсяг наданих адвокатом послуг; ціну позову; значення справи для позивача у порівнянні з розміром судових витрат, які позивач просить стягнути з відповідача, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг та розумності їх розміру, та за конкретних обставин справи вважає, що справедливою та реальною сумою, яка підлягає компенсації позивачу на професійну правничу допомогу, є 3 100,00 грн.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 72-78, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,- задовольнити;

Визнати протиправною та скасувати постанову в.о. заступника начальника Північного міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки Бобко І.А. про застосування адміністративно-господарського штрафу №326255 від 28 грудня 2021 року, згідно якої стягнуто з ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 грн;

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті;

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 3 100,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.