Справа № 280/9141/25
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

19 грудня 2025 року Справа № 280/9141/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

16 жовтня 2025 року на адресу Запорізького окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 (далі позивач) надійшла позовна заява до Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України (далі відповідач), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 22 серпня 2025 року по 30 вересня 2025 року, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 22 серпня 2025 року по 30 вересня 2025 року, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідач протиправно під час остаточного розрахунку не виплатив середній заробіток за час несвоєчасної виплати, як це передбачено статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). У зв`язку з чим позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою судді від 21 жовтня 2025 року відкрито спрощене провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Вказаною ухвалою судді відповідачу встановлено 15-дений строк для подання відзиву на позов та витребувано у нього докази по справі.

Від відповідача 29 жовтня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України не мають бути застосовані до зазначених правовідносин.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, з огляду на наступне.

Позивач проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України до 21 серпня 2025 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 248 від 21 серпня 2025 року позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

12 вересня 2025 року та 30 вересня 2025 року позивачу було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Позивач через свого представника після одержання першої виплати 12 вересня 2025 року звернулась до відповідача з заявою про виплату їй середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку по виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відповідач листом від 27 вересня 2025 року відмовив позивачу у задоволенні заяви та вказав, що позивач була повідомлена про можливу затримку виплати їй грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача в частині не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 22 серпня 2025 року по 30 вересня 2025 року остання звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність військових частин за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум. З метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації в цих правовідносинах суд прийшов до висновку про можливість застосування норм КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16 і від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З наведеного слідує, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 КЗпП України передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Тому застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати грошового забезпечення у повному розмірі на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Ці висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому, Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затверджена наказом МВС України 15 березня 2018 року № 200, у відповідності до якої позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення, такої згоди не передбачає.

Щодо питання віднесення компенсації за неотримане речове майно військовослужбовцю до «належними звільненому працівникові сумами» Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 зауважив, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Верховний Суд зазначив, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо, і лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації. Тож дійшов висновку про те, що речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Компенсацію за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум. Констатував, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини, є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Тобто, якщо військовослужбовець під час проходження служби звертався до військової частини з рапортом про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, і така компенсація не виплачена йому під час проходження служби або у день виключення особи зі списків особового складу військової частини, то у цьому разі компенсація вважатиметься частиною «сум, що належать працівнику та підлягають виплаті у день звільнення». І, відповідно, невиплата такої компенсації у день виключення зі списків особового складу матиме наслідком застосування до відповідача санкції за невиплату відповідної суми при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 420/1717/22.

Суд встановив, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по особовому складу) від 21 серпня 2025 року № 248 позивача звільнено з військової служби.

Відповідно до роздруківки з банківського застосунку відповідач виплатив 12 вересня 2025 року позивачу 7 962,33 грн., 30 вересня 2025 року 4 526, 91 грн. Загальна сума виплачених позивачу після звільнення коштів становить 12 489,24 грн.

Таким чином, відповідач не виплатив позивачу компенсацію вартості за неотримане речове майно у день звільнення, а тому в нього виник обов`язок виплатити позивачу у день останньої виплати вказаної компенсації (30 вересня 2025 року) також і середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з 21 серпня 2025 року по 30 вересня 2025 року.

У постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок про те, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Згідно з абзацом четвертим пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд встановив, що позивачу після виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України 12 вересня 2025 року та 30 вересня 2025 року виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у загальній сумі 12 489,24 грн.

При звільнені позивачу відповідач виплатив їй грошове забезпечення у розмірі 107 490,49 грн., що підтверджується довідкою відповідача від № 204 від 25 вересня 2025 року.

Відтак при звільнені позивача з військової служби відповідач повинен був виплатити 21 серпня 2025 року належні виплати в розмірі 119 979,73 грн. (107 490,49 грн + 12 489,24 грн. = 119 979,73 грн.).

12 вересня 2025 року та 30 вересня 2025 року відповідач виплатив позивачу компенсацію вартості за неотримане речове майно, що підтверджується роздруківкою із банківського застосунку позивача та відповідачем у відзиві на позов не спростовується.

Відповідно до довідки відповідача № 247 від 22 жовтня 2025 року середньоденне грошове забезпечення позивача, обчислене виходячи з виплат за два місяці, що передують звільненню позиваці, складає 1077,05 грн.

Середній заробіток за період з 22 серпня 2025 року (наступного за днем звільнення) по 30 вересня 2025 року становить 42 004,95 грн. (1077,05 грн.х 39 = 42 004,95 грн., де 1077,05 грн. середньоденне грошове забезпечення позивача, обчислене виходячи з виплат за два місяці, що передували дню її звільнення; 39 кількість календарних днів у періоді з 22 серпня 2025 року по 30 вересня 2025 року).

Згідно з наявними матеріалами справи у період з 22 серпня 2025 року по 30 вересня 2025 року прострочена заборгованість існувала лише в частині компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 12 489,24 грн., що складає 10,41 % від загального розміру належних при звільнені виплат.

Керуючись принципом пропорційності, суд зменшив відшкодування до суми, співмірної з порушенням, а саме 12 489,89 грн. (119 979,73 грн.:100х10,41%=12 489,89 грн.).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з метою ефективного захисту прав позивача шляхом:

- визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати їй грошової компенсації за неотримане речове майно при її звільненні за період з 22 серпня 2025 року (наступного за днем звільнення) по 30 вересня 2025 року;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати їй грошової компенсації за неотримане речове майно при її звільненні за період з 22 серпня 2025 року (наступного за днем звільнення) по 30 вересня 2025 року в розмірі 12 489,89 грн. (дванадцять тисяч чотириста вісімдесят дев`ять гривень 89 копійок).

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 22, 139, 238, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати їй грошової компенсації за неотримане речове майно при її звільненні за період з 22 серпня 2025 року (наступного за днем звільнення) по 30 вересня 2025 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати їй грошової компенсації за неотримане речове майно при її звільненні за період з 22 серпня 2025 року (наступного за днем звільнення) по 30 вересня 2025 року в розмірі 12 489,89 грн. (дванадцять тисяч чотириста вісімдесят дев`ять гривень 89 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 19 грудня 2025 року.

Суддя Д.В. Татаринов